"The heart can get really cold if all you've known is winter."
Egy gyermek lelke azért olyan különleges, mert még nem érték el annyira a világ mocskai, még nem fertőzték be annyira az emberek, s még nem rakódott rá annyi teher. Tiszta, mint a frissen esett, lágyan ropogó hópaplan. Ilyenkor lehet igazán megismerni, hogy milyen lélek lakozik bennük, hiszen most kezdik csak bontogatni a szárnyaikat. Alakul még a személyiségük, változnak a rohanó világgal, de az alapok ott vannak bennük. Azokra építhetnek. Mikor én gyermek voltam, már nekem is látszódtak az alapok, annyi különbséggel, hogy engem a fejemben gomolygó intenzív káosz gyermekpszichológushoz küldött. Mindig is nagyon intenzíven éltem meg mindent, melyre a testem is sokszor reagált, s így jobban is fogadtam be a világ apró részleteit. Én nem virágokat, házikókat, labdákat rajzolgattam. Én megörökítettem a szomszéd macska tetemét, vagy éppen a hatalmas világűrt, vagy egyszerűen csak a mosogatótálcát. Egyszóval, kilógtam a sorból, de szerencsére vagyok már annyira tudatos, hogy a helyén kezeljek mindent, ami a fejemben létezik. Ez a kulcs mindenhez. A tudatosság. Gyermekként nehéz volt, hiszen mindenki bolondnak és furának tartott, ami ugyan egy rétegnél máig sem változott, de azért ott van a tény, hogy egy elismert, világhírű festő vált belőlem. A hírnevet pedig nem a hangyák hordják össze, nem igaz? S mivel ebbe a táborba különleges képességű gyermekeket hívtak meg, ezért reménykedem benne, hogy valamelyiküknek megadhatom azt a segítséget, melyet én nem kaptam meg régen, s melyre borzalmasan szükségem lett volna. Elvégre a világ nem fehér vagy fekete. Ahogy egy gyermek lelke sem. A vázlataim számtalan témát tartalmaznak. Egyszerűeket, s olyanokat egyaránt, melyek messze elrugaszkodnak a valóságtól. Szeretném megmutatni majd a fiataloknak, hogy ne féljenek belenézni a saját lelkükbe, ússzanak bátran az árakkal, s rajzolják és fessék ki magukból azt, amit csak akarnak. Gondosan sorba volt rendezve mindegyik, de most sikeresen kaparhatom össze őket a nappaliból, mely most úgy fest, mintha bomba robbant volna. Hátsó felemet hát az ajtó felé emelem, miközben magamhoz húzom a papírokat, ám annak hamarosan nekikoccan az ajtó, s egy hang szólal fel mögülem, melyre egyből hátra kapom a fejem. - Ohh, bocsánat az illetlenségemért, az hittem, hogy ma még egyedül leszek. De ezek szerint van egy kis kavarodás. - miközben beszélek, egyből felpattanok, s kicsit odébb állok az útból, hogy a hölgyemény is beljebb tudjon jönni, remélhetőleg úgy, hogy a cipőjén levő hótakaró nem az egyik vázlatomon landol. - Jean-Pierre Duval a nevem, én leszek az egyik előadó, a művészeti ágat képviselem. - mutatkozok be egyből, kezemet nyújtva a másik irányába. Az illem ezt diktálja, még ha először a hátsó felemmel is sikerült találkoznia. - Engem idevezetett az egyik idősebb hölgy, aki itt dolgozik, és még kulcsot is kaptam a faházhoz. - lengetem meg a levegőben a vaskos kulcsot, melyet ugyan még nem modernizáltak - direkt -, ám így sokkal hangulatosabb. A kártyás megoldás olyan lelketlen. - Elvileg két szoba van a felső szinten, és azt mondták, hogy a társam csak holnap érkezik. Nekem még nem sikerült megnéznem a helyet, a vázlataim életre keltek időközben. - nevetem el magam, s a padló irányába mutatok. Már nincs olyan sok hátra szerencsére. - Ha nem okoz problémát, hogy ezeket még összeszedem, akkor utána természetesen rákérdezek, ha szeretnéd, hogy mi ez a kavarodás. - biztosítom a hölgyeményt, elvégre tudom jól, hogy nem mindenki tölti szívesen az idejét egy másik nemű emberrel, különösen akkor, ha kapcsolatban van. Engem ugyanakkor ez közel sem zavar, nem teszek különbséget senki között, s még otthon sem vár senki, aki a fülemet rágná pár féltékeny üzenettel karöltve. Az illem ugyanakkor illem, s ha az érkező így szeretné, szívesen utánajárok a dolgoknak, ám ha nem, abban az esetben maradok.
Boldogan mondtam igent erre a táborra, ami hátrányos helyzetben levő gyerekeknek van megszervezve, és igazán boldoggá tesz, hogy vannak még olyan emberek, akik ilyesmire is gondolnak, ez azt bizonyítja, hogy talán mégsem annyira menthetetlen ez az elcseszett világ. Én személy szerint mondjuk nem panaszkodok, mert az életem még mindig olyan tökéletesen halad, hogy szinte büszkén jelenthetem ki azt is, hogy mindenem meg van. Felfelé szárnyaló karrier, egy szerető férfi, akivel a nyáron lenne esedékes az esküvőnk - az mellékes, hogy valamiért abban annyira mégsem vagyok biztos -, a húgommal egyre jobb a kapcsolatom és valahogy minden más is mindig össze jön, ha valami pedig mégse, akkor jön más helyette, ami viszont feldob. Mint ez a tábor, amire egy hete készülök már, hiszen annyira imádom a gyerekeket, hogy ha tehetném, az árvaházból is az egészet magam fogadnám örökbe. Ez pedig jó lehetőség számomra is, meg azt bizonyítja, hogy - bár még nem vagyok orvos -, bizalmat szavaztak nekem ismét. Ezt pedig semmiért sem puskáznám el. Jól fog esni a kikapcsolódás is, meg talán egy kis távollét is Lisandrotól. Kicsit mintha kezdene a kapcsolatunk egyhangú lenni. Nem azt mondom, hogy nem szeretem, mert nagyon, olyan, mintha a másik felem lenne, akivel tökéletesn kiegészítjük egymás hiányosságait, de néha jól esik egy kicsit távol lenni egymástól, mert olyankor ha viszont látjuk egymást, újra össze tudunk hangolódni. Hiányozni fog persze ez nem is kérdés, de most egyenlőre szeretnék a gyerkőcökre koncentrálni. Az egyik busszal utaztam velük, hogy ha véletlenül valamelyikük rosszul lenne is kéznél lehessek, de szerencsére nem volt semmi baj, sőt végig jó hangulatban telt el az útunk. Jó volt látni azt a csillogást a szemükben, amit már maga a látvány nyújtott nekik, ami az ablakon kinézve fogadta őket. Olyan önfeledten daloltak és kacaráztak, hogy rendesen kedvem támadt volna beülni közésjük és velük együtt énekelni. Mégis csak a hátsó ülésről mosolyogva figyeltem és az élménytől eszembe jutott, hogy mennyire vágyok egy sajátra is, ami talán még az egyedüli, ami hiányzik az életemből. Örülök viszont annak, hogy a busz végre leparkol, mert megérkeztünk a tábor helyszínére, hiszen nincs időm bele mélyedni a saját gondolataimba, és abba hogy az is meglehet, hogy sosem lehet saját gyerekem. Utoljára szállok le a buszról néhány szervező társaságában és rendesen melegséggel tölti el a szívem az egész látvány, ami elém tárulkozik. A faházak, a hó borította táj és még a havazás is elvarázsol, pont olyan a hely, ahol szívesen el tudnék éldegélni. Talán meg is fogom említeni Lisannak, hogy kettesben is jöjjünk el ide. Vagy legalábbis egy hasonló helyre. Váltok néhány szót még a szervezőkkel, megbeszéltük, hogy reggel egy kis mozgás után tarthatnék egy előadást az egészséges életmódról, az idősebbeknek pedig majd délután a kábítószerek káros hatásairól és következményeiről is. Tekintetem közben végig az időközben hógolyozó gyerekekre téved, bár akadnak olyanok is, akik hóangyalt készítenek, mások a hóemberrel próbálkoznak, én pedig csak mosolyogni bírok miattuk. Kár, hogy nemsokára abba kell hagyniuk, mert mindegyiküknek a csomagjaik megtalálása után el kell foglalniuk a szobájukat. Azt hiszem, hogy négyen lesznek egyben, persze gondsoan figyelve arra, hogy a fiúk a lányokkal ne vegyüljenek. Közben engem is elvezetnek oda ahol a következő pár napomat fogom tölteni mikor nem kell a gyerkekkel lenni, megköszönök mindent, majd be is lépek a faházba, hogy ki pakolhassak, és mivel ma ilyen ismerkedős napunk lesz amúgy is, talán hógolyó csatázok egyet a gyerkőcökkel is. Úgysem játszottam olyant már rég. Belépve azonban az ajtón hírtelen hökkölök hátra, mert arra számítottam, hogy egyedül leszek, vagy legalábbis nem számítottam egy férfi fenékre, amivel szembe találom magam. Csendben pillantok körbe és jövök rá arra, hogy ez nem is csak egy szoba, hanem valami nappali szerűség, bár az kérdéses, hogy több szoba is található-e itt, vagy valami tévedés történt az alvó helyek kiszámítrásával? Vagy egyáltalán mit keres itt egy férfi is? - Khm... bocsánat. - köszörülöm meg a torkomat arra várva, hogy össze szedje magát, vagy legalábbis a pozicióján változtasson. Nem helyes nekem férfi hátsókat bámulni. - Egyikünk lehet, hogy rossz helyen van épp. - teszem még hozzá, és közben a nyakam nyújtoztatom lábujjhegyre állva, mert azért érdekelne, hogy milyen helyéiség található még ebben a faházban.
"The heart can get really cold if all you've known is winter."
Mikor elindultam New Yorkból, még a langyos napsugarak világították be a várost, melyek az ünnepek ellenére is tavaszias hangulatot ültettek gondolataim mélyére. Ahogy a kopár fákat figyeltem, azon kezdtem el agyalni, milyen csodás lenne, ha a hőmérséklet felfelé kapaszkodna, s a természet szép lassan elkezdene zöldülni. Csalóka a világ, s akkor tudatosul bennem ennek az évszaknak a szépsége, mikor a napsugarak elbújnak a fehéres, szürkés felhők felett, s felfelé haladva a hegyen szinte egyetlen óra leforgása alatt érkezek meg az igazi télbe. Már majdnem elfelejtettem, hogy az elvágyódás helyett inkább megélni kellene a pillanatot, s ahogy elkezdenek ropogni a gumik a hótakarón, s fehérré változik minden a hegyekben, egyből visszatérek a valóságba. Az út nem egyszerű a központig, hiszen erre már nem kotorják a havat a gépek, de végül sikeresen megérkezem pár kisebb kicsúszást követően a szálloda parkolójába, s egyenesen a buszok mellé rakom le pihenni a sötétszürke Alfát, mely már oly régóta hű társam. Ha pedig már a szállodánál tartunk, nem is nagyon tudom, hogy lehet-e ezt a helyet annak nevezni. Inkább egy üdülőközpont, ami számtalan minőségi faházból áll. Mikor kiszállok, egyből magamba szívom a friss, hűvös hegyi levegőt, mely kellemesen tölti meg egész tüdőmet. Felkarolom a csomagtartóból a nagyobb gurulós bőröndömet, illetve egy nagy kupac nagyon bénán összekötözött vázlatot és rajzot, mely hamarosan úgyis megadja magát, de én naivan bízom benne, hogy legalább a szállásig nem lógnak meg tőlem. Lépteim könnyűek, s meghagyom magamnak a kezdeti csodálat örömét, elvégre sietnem nem kell, a délután utolsó fényes óráit tapossuk épp, hiszen az első órára, amit a gyermekeknek adok, csak holnap kerül majd sor. Választani lehetett, hogy ma érkezem a csoport többi tagjával együtt, vagy a holnapi reggelen esek be a kezdésre. Egyértelmű volt számomra, hogy kihasználom ennek a remek alkalomnak minden kis apróságát, elvégre nem vagyok semmilyen időhöz kötve, magam osztok be mindent, s erre a hétre előre amúgy sem terveztem semmit. Pár hónapja felajánlották ezt a lehetőséget, hogy átlag feletti intelligenciával és kreativitással bíró szegényebb sorsú gyerekeknek fűszerezzük meg kicsit az ünnepeket, s adjunk nekik valami maradandót. A szervezésben ugyan nem segédkeztem, de tippeket, praktikákat szívesen adok számukra, hogyan tökéletesítsék a művészetüket. Hogyan húzzák a vonalakat, s hogyan játszanak a színekkel ahhoz, hogy ne egy egyszerű képet adjanak a világnak, hanem érzéseket és hangulatokat. Természetesen nem csak én vagyok az egyetlen, aki ezt vállalta, lesz még itt orvos és informatikus, csillagász és matematikus, s még sorolhatnám. Olyan lesz ez, mint egy iskolai hét, annyi különbséggel, hogy itt a fejlődésen és az érdeklődésükön van a hangsúly, illetve azon, hogy életükben először végre eljuthattak egy ilyen különleges téli varázsvilágba. Már a központi épületet is gerendák ölelik körbe, mely sokkal barátságosabb külsőt kölcsönöz az egész helynek, mint azok a túlságosan modern és kopár, színtelen és szagtalan épületek. Negyed órás beléptetés és beszélgetés után végül az egyik nagyon kedves idősebb dolgozó, kiről mint megtudtam, az unokáját is elhozta magával ezekre a napokra, elvezet engem ahhoz a faházhoz, mely az elkövetkezendő egy hétre az otthonom lesz. Utunk közben megmutatja a távoli szoborparkot, elmutat a sípálya irányába, s tovamutat a sűrű erdőn, melyen túl ott pihen a központhoz tartozó apró falucska, amitől óvaint, hiszen szerinte nem túl barátságosak a helyiek az idegenekkel szemben, de biztosít, hogy a központ területén semmiben sem fogunk hiányt szenvedni, hiszen még egy kisebb bevásárlóközpont is kialakításra került itt, amit kedvünkre használhatunk. A faház bejáratánál megállunk az idősebb hölgyeménnyel, ki onnan magyaráz pár percig, hogy mit hol találok, s mit hogyan kell használni. Kellemes időtöltést kíván, végül óvatosan eltipeg a hótakaróban, melyet hiába sepernek el az útról óránként, amaz hamar visszanövi magát. Nagy szerencsémre a papírok és a vázlatok kupaca csak akkor adja meg magát, mikor a lábammal betolom magam mögött az ajtót. Esélyük nincs kimászni, azonban a szélrózsa irányába mindenfele elsiklanak. Eleve egy nagyon széles és nyitott nappaliba érkezem, melynek közepén kanapé pihen, balra tőle pedig a falnál egy monumentális kandalló, melyet olyan különlegesen alakítottak ki, hogy ilyet még sosem láttam. Jobbra pislog felém a konyha, mely némileg egybe van kötve a nappalival, s ez is kellemesen nyitott. Nem úgy, mint a fürdő, melynek ajtaja úgy nézem, hogy a szemközti, a szobákhoz vezető lépcsők alatt van. Az alsó szint amúgy igazán barátságos, hiszen bár gyér a kinti fény, mégis a széles ablakok beengedik a hatalmas fehérség csillogását, s az alattunk elterülő különleges tájat látványát. Ám mielőtt még felfedezném a helyet, a földre térdelve, hátsó felemet az ajtónak mutatva kezdem el összeszedni a papírokat, azon agyalva, hogy egy délutáni kávé mennyire jól esne most a szervezetemnek. Már csak az a kérdés, hogy itt, vagy a kis kávézóban a központban?