The place I fear the most is the place I have to go to see the truth. It's okay to feel lost, it just means you are alive, I've told myself a thousand times. From the ashes we will rise.
Nem is Ricky lenne, ha nem engedne meg magának egy megjegyzést, csak, hogy ne az enyém legyen az utolsó szó. Megemelkedik a szemöldököm és úgy sandítok rá oldalra, mint aki most megsértődött a szavain, de persze ő is, én is tudjuk, hogy ez csak nagyjából fél percig tart. Azt viszont nem tudom, hogy kerültem ide, hogy miként sodródtam bele ebbe az őrületbe, ami hónapok óta lefoglalja az agyamat és habár a kérdésem költői volt, a válaszára hümmentek. - A probléma az, hogy az útjaink egybefonódva, rohadt nagy katasztrófába torkollanak bele – mondom ki a nagy igazságot, ami egyébként nyilván az ő számára is egyértelmű. Az agyam egy kis szelete tudja, hogy rohadt nagy őrültségbe szaladok bele, hogy holnap, hazatérve újra majd Brianhez, megint úgy fogok a tükörbe nézni, hogy szinte a saját szemembe képtelen vagyok belenézni, nemhogy Brianébe. Nem akarom ezt tenni vele, de tarthatatlan az állapot, ami már kezd eluralkodni a köztünk lévő „kapcsolat” címszó alatt. Talán ez az egyik oka, amiért ismét Ricky karjaiba lököm magam, de egészen biztos, hogy nem az egyetlen. Valami megmagyarázhatatlan vonzódás kerekedik felül rajtam ismét és ez valahogy vegyül a köztünk mindenkor létező harmóniával, ennek a kombója vezet a csókhoz, majd az érintésekhez és az egyre forrósodó levegőhöz is. Nem akarom viszonzatlanul hagyni az első kis akcióját, de nem ez az egyedüli ösztönző erő, ami arra késztet, hogy átvegyem kicsit az irányítást, hisz egyszerűen... ilyen vagyok. Nehezen engedem ki a gyeplőt a kezeim közül -bár, ha megteszem, szívesen teszem-, mindig tudom, hogy mit akarok és ez az ágyban sincs másképp. Ahogy Ricky sejtette is már korábban. Fogalmam sincs, hogy tudnak nők létezni úgy, mint egy darab fa vagy esetleg szenvedésnek megélni egy-egy együttlétet, bár mondjuk ha ilyen lenne, rögtön fejbe is kólintana a tudat, hogy nagyon nem vagyok jó partner mellett. Most pedig nemhogy ilyesmit éreznék, épp az ellenkezőjét, azt hiszem, az a harmónia, ami eddig a barátság-zónában lézengett köztünk, a szex területére is kiterjed. Hatalmas elégedettséggel tölt el, amint látom, hogy mennyire élvezi minden érintésemet és ingerlésemet, így még én magam is kicsit nehezen állom meg, hogy ne lökjem át a tűréshatáron, de nem akarom, hogy ennyiben kimerüljön az esténk és ő is jelez, így hamar felegyenesedek hozzá. Amint a karjaiba vesz, eluralkodik rajtam az érzés, hogy végre valaki normálisan, nőként is törődik velem és valamilyen módon szeret is -hogy barátként vagy másként, tudja a franc, de jelenleg most nem is agyalok ilyesmin-. Imádom ezt a játékos, pimasz énjét, amit pár pillanatra megcsillogtat előttem. Nyoma sincs a fél órával ezelőtti Rickynek, aki teljesen kiakadt Odeya megjelenésére. Talán mostanra el is felejtette, hogy megjelent itt, és igazából mindenki érdekében ebben reménykedem a leginkább. Nem éppen így terveztem megoldani a problémát, de ha már így alakult... Testem többször megvonaglik az érintései, fogának karcolásai és a nyelve találkozásának köszönhetően a bőrömmel. Minden mozdulata egyre közelebb taszít a türelmem tetőfokához, érezni akarom végre magamban és ezúttal egy pillanatra sem inog meg a határozottságom. Egyszer leléptem, többször nem teszem meg. Ha mindig mások érdekeit és érzéseit helyezem a magamé elé, mi marad nekem? Ahogy aztán elmerül bennem, mélyről jövő sóhaj szakad fel a torkomból, s amint a homloka a vállamhoz dől, oldalra fordulok felé, hogy egy csókot hagyjak a halántékán. A határozottságára az összes pillangóhatás érvényesül a hasamban, ami létezik, az erősebb markolásokra, mozdulásokra pedig egy-egy nyögés töri meg a bőrünk súrlódásának hangjait. Én is hallom, amint a kinti zajok egy kis időre felerősödnek, de hiába is próbálnám felkapni rá a fejem, nem látok az ajtó felé, na meg Ricky gondoskodik arról, hogy egy pillanatra se legyen időm mással foglalkozni, csakis vele. Kis időre övé az irányítás, aztán újra átveszem azt, jól megosztozunk ezen ketten egyelőre. Észreveszem, hogy amint fölé kerülök, mekkora vágy és csodálat csillan a szemében, ami az önbizalmamnak sem árt jelenleg, úgyhogy ezt majd mindenképpen megköszönöm neki. Persze csak gondolatban, nemám elbízza itt nekem magát. Lassú mozgásba kezdek, majd az ösztönző, simító mozdulataira egy kicsit gyorsabb tempót kezdek el diktálni. Lehunyom a szemem, de néha azért lepillantok rá, jobbom a mellkasán simít végig, majd körmeim óvatosan vájnak a vállába. Jóleső sóhajok hagyják el a számat, melyet néha hangosabb nyögésekbe váltanak át. Mikor felhúzza magát hozzám, én is türelmetlenül viszonzom a csókját, bal kezem ujjai a tarkóját cirógatják meg, majd amint egy pillanatra elszakad tőlem, ajkaim csókokat nyomnak az álla vonalára, eljutva egészen a füléig, amit a fogaim óvatosan karcolnak végig. Ahogy egyik pillanatról a másikra vált és sokkal türelmetlenebbé válik, újra egy mosoly kúszik az arcomra, s amint a fejem fölé feszíti a kezeimet, szinte azonnal elvesztem én is a valósággal való kapcsolatot. Érzem, hogy nem sok van már hátra, egy részem még nyújtaná a perceket, de ezzel együtt már képtelen lennék én is tovább türtőztetni magam. Pár pillanatig nem gondolom, hogy sikerül majd másodszor is átlöknie az orgazmuson, de mikor egyre határozottabban mozog, úgy feszül ívbe a testem egyre hangosabb zihálással kísérve és fut aztán végig rajtam a remegés igencsak intenzíven. Halántékom lehunyt szemmel a fejének biccentem és pár pillanatig csak így létezem, úgy próbálok visszatérni a földre. A kinti zajokat már csak úgy hallom, mintha fülhallgató lenne a fejemen, inkább csak Ricky légvétele és a szívem vad dübörgése tölti ki a csendet. Arcomra halvány mosoly kúszik, hajamba túrva tornázom magam kicsit feljebb a kanapén, miután legördült rólam. Lehunyt szemmel élvezem pár pillanatig, míg végig simít a bőrömön, de egy-egy pont annyira érzékeny és csikis, hogy elkapom a kezét egy halk nevetés kíséretében. A szemem csak akkor nyitom ki, mikor maga felé fordítja az arcom, és egy pillanatra fel is pillantok a kék szemekbe, mielőtt még megcsókolna, amit rögtön viszonzok is. Most egy pillanatig sincs bennem megbánás vagy lelkiismeretfurdalás -azt hiszem, az még egy kicsit várat magára-, egyelőre mérhetetlen megkönnyebbülés és boldogság van rajtam úrrá. Meg egy kis kétségbeesés, mert jelenleg úgy érzem, most egy szeletet kaptam a tortából, de ez nem lesz elég. Egy kis időre talán igen, de túl sokáig biztos, hogy nem. - Ühüm, tisztában vagyok vele – húzom a szám pimasz mosolyra, miután hagy szóhoz jutni. – Én csak teljesítettem a küldetést, bocs, ha túl jóra sikerült – célzok arra, hogy mi miatt is tévedtem ide be hozzá. Most már legalább egyel több problémája akad az életben, ahogy nekem is, de ez most tényleg nem érdekel és szerintem Rickyt sem. – Egyébként se hazudj nekem, mert te provokáltad ki, úgyhogy bevallhatod, hogy mindvégig ez volt a cél, mint külön produkció – fordulok át hasra és megtámasztom az állam a mellkasán, miközben a mutatóujjam amorf alakzatokat rajzolgat a mellkasán. - Csoda, ha Lyn még nem hívta ki a rendőröket, hogy eltűntem – nevetek fel a gondolatra és el is pillantok a táskám felé, ami a földön hever. – Bővül a bűnlajstrom, Simmons – vonok vállat, majd egy gyors csókot nyomok a szája sarkára -mert nem akarok csak úgy eliszkolni azért mégsem innen, na meg... nem tudom, csak úgy jön, teljesen természetesen-, aztán felállok, hogy összekapjam a ruháimat innen-onnan, ahol éppen földet értek. Ricky nadrágját is odahajítom neki, majd kibogozom a fehérneműt a farmerből, hogy magamra kaphassam legalább azt, mielőtt még valakivel farkasszemet néznék az ajtóból így anyaszült meztelenül. - Egyébként szerintem valaki benyitott időközben - emlékszem vissza így e gondolat folytán hirtelen, hogy egyszer, mintha kinyílt volna az az ajtó. Hogy ki volt, azt nem tudom, végül is, mindegy is. Bár... - Remélem nem valami őrült rajongód lehetett, aki majd eladja egy újságnak fél év múlva a felvételeket - emelkedik meg a szemöldököm, ahogy visszapillantok rá a vállam felett. A felsőm láncai olyan szinten vannak összegubancolódva, hogy hirtelen fogalmam sincs, hogy miként fogom ezt helyretenni hirtelen és nem is értem, hogy a picsába oldotta ezt így meg azalatt a három másodperc alatt, míg landolt, úgyhogy egyelőre le is teszem és inkább felveszem a nadrágot. Lehajolok a táskámért és rápillantok a telefonomra, ami cirka huszonkettő nem fogadott hívást jelez. Sophie, Lyn, Sophie, Lyn, Lyn, Sophie, az Anyám... Lyn, Sophie, Ethan... Mondom én, hogy riasztották a rendőrséget is körülbelül. Nagyokat pislogva és megrázva a fejem dobok egy üzenetet a csajoknak "minden ok" szöveggel, majd vissza is süllyesztem a táskámba a mobilt, hogy újra a felsőm után nyúljak. - Mit csináltál ezzel? - ráncolom a szemöldököm és felmérem a terepet, hogy mi lesz, ha ezt nem tudom magamra visszavenni...
If you are a giver and you have a big heart, to be truly happy in life, you must learn when to let go. Naturally, you're going to care when you shouldn't, you're going to stay longer than you should, and you're going to give when you have nothing. Know when to stop and let things be.
Their story: different pasts and different pain.
same heart, same love. perfect for each other.
★ lakhely ★ :
Brooklyn
★ :
★ idézet ★ :
Dance is the hidden
language of the soul.
★ foglalkozás ★ :
bartender (Hotel Artemis)
★ play by ★ :
Ester Exposito
★ hozzászólások száma ★ :
143
★ :
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Vas. Szept. 01 2024, 09:42
breathe...
+18
- Mindig megdöbbent, hogy van még lejjebb – szemtelen mosoly görbül a szám szélében. Ezt persze nem kell véresen komolyan vennie, csak egy egészséges „baráti civakodás”, ha már egyszer a hülyeségről van szó. De valljuk be, az, aki velem kezd, aki velem sző életeket és sorsokat megváltoztató terveket, az nem lehet más, csak hülye. - Ha tudnám a választ... – hümmentve vonom meg a vállamat, s mint aki fázik, holott egyáltalán nincs hideg a szobában, két tenyeremmel átdörzsölöm a karjaimat. Ha őszinték akarunk lenni magunkkal, akkor talán itt az ideje, hogy belássuk, már évekkel ez előtt belesodródtunk, és nyakig benne vagyunk a szarban, csak nem akartuk belátni. Mint ahogy Mel sem azt, hogy talán ő is jobban vonzódik a „háborús légkörhöz”, mint az normális lenne. Ennyire nyilván nem szar a helyzet, s ha azt vesszük, hogy Brian élete is valódi katasztrófa az utóbbi időkben, talán még elnézőbb is leszek saját magammal. - Eddig is egy úton jártunk, Mel, kisebb-nagyobb elágazásokkal… most pedig találkoztak ezek az utak - rúgom a földet magam előtt, mintha azon akarnám levezetni a feszültséget. Mondhatnám, hogy sajnálom, hogy ennek nem kellett volna így történnie, de az hazugság lenne. Nem sajnálom. Akartam. Nem bármi áron, nem úgy, hogy azzal ő vagy Brian szenvedjen, hogy rá menjen a kapcsolatuk, de lássuk be, az, hogy tudom miként élik az életüket egymás mellett, ajtót nyitott előttem anélkül, hogy rosszul érezném magam miatta. Egyszer az életben én is lehetek önző. Korábban talán képen köptem volna saját magamat az ilyen jellegű gondolatok miatt, most viszont… akkor tenném ugyan ezt, ha hagynám veszni a lehetőséget és ismét engedném, hogy Melody kicsússzon a kezeim közül. Mintha magát a levegőt jelentené minden csókja, és az a feszültség, az a harag, ami a színpadon egy-egy dalunk formájába kitört belőlem, mintha nem is létezett volna. Nem maradt a helyén más, mint a tetteimben is megmutatkozó vágy, vágyakozás és egy kis – nem "kis", kurva sok – türelmetlenséggel elegyedő csodálat. Pillantásomat lopva, de igyekezve, hogy ne tűnjek pofátlannak, úgy vezetem végig a testén, mintha a világ legszebb remekműve feküdne előttem és alattam. Ha tehetném minden egyes mozdulatomat, minden csókunkat és ölelésünket elnyújtanám, hogy soha ne legyen vége, mintha rettegnék attól, hogy csupán ez az egyetlen alkalom van, ami megadatott kettőnknek. Ám ugyanakkor sürgetném is, hogy végre megadjam neki és ő megadja nekem azt a gyönyört, aminek gondolatával – a magam kárára – annyiszor eljátszottam az utóbbi időkben… …épp csak azzal nem számoltam, hogy neki is vannak sajátos elképzelései, így amikor elém térdel, hosszú ideje talán ez az első alkalom, hogy némi zavart érzek a fene nagy magabiztosságomban: a legtöbb partnerem soha nem szerette, vagy csak nem akarta a kezébe venni az irányítást, rendszerint hagyták, hogy azt adjam amire én vágyok, úgy csináljam ahogy én szeretném és elvegyem azt, amire nekem van szükségem. Nekik csak az számított, hogy szex legyen és velem legyenek. Mintha ennek amúgy így kellett volna történnie, de soha nem kérdeztem és nem mentem bele a miértekbe. Ha ők így, akkor én is. Ahogy az körmei a combomba vájnak, az én ujjaim úgy kapaszkodnak bele a szőke tincseibe, s egy-egy sóhajomat úgy veri vissza az amúgy rideg, üres szoba, mintha egy kongó stadionban üvölteném el magam. Ajkaimat nedvesítve pillantok le rá lázas tekintettel, és felismerve azt a néhány kósza remegést, ami végigfut rajtam, rohadt hálás lehetek neki, amiért nem hagyja, hogy idő előtt elérjem a tűrőképességem határát… ha csak egy-két perccel tovább folytatja… nem véletlenül húzom fel őt a földről, hogy megemelve, magamhoz ölelve a lehető legszaporább léptekkel érjünk el a kanapéig. Mintha minden perc, minden másodperc számítana. A bőrét érő csókókkal, az illatával az orromban, ami apránként ködösíti el az agyamat, érzem, hogy egyre nehezebb a jelenben maradni. Legalább olyan őrült érzés a teste melege, látványa és közelsége, pihegésének és nyögéseinek visszhangja a fülemben, mint egy-egy alkalommal a szervezetembe juttatott drogok néhánya: kábító, émelyítő; mialatt mégis, mintha most először érezném magam egy hosszú, kábultan töltött időszak után újra teljesen tisztának, és most volnék először igazán öntudatomnál. Talán ez az első alkalom, hogy tudom és érzem: jó helyen vagyok. Ott, ahol tényleg lennem kell és akivel lennem kell, okozzon ez bármekkora katasztrófát is a jövőre nézve, mert abból sosem elég. Ki mit halmoz? Valaki macskákat, aláírásokat, más tetoválásokat – annak mondjuk én se vagyok hiányában – de úgy látszik, én a katasztrófákat szeretem gyűjtögetni. Nevetése zene füleimnek. Tenyeremet a lábára simítom, onnan felfele, hogy átkarolhassam a combját, melynek belső ívét vigyorogva, játékosan csókolom, fogammal finoman karcolva a puha bőrt. Teste reakcióit figyelve és élvezve töltöm el azt a néhány, röpke pillanatnak tűnő percet az ölénél, ami biztossá teszi a folytatást, na nem, mintha korábban nem éreztem volna, hogy már sikítani tudna azért, hogy a lényegre térjek. Szerencsére nekem se kell könyörögni a folytatásért: hív és kérlel, én pedig hülye lennék tovább váratni őt. A legapróbb unszoló mozdulatnál már emelkedek, s elveszve egy a tekintetében, még hagyom érni mindkettőnkben a gondolatot, hogy hova tartunk, majd megadom neki, és ezzel saját magamnak is azt, ami a valódi örömömet jelenti. A lélegzetem egy pillanatra elakad, homlokom a vállán koccan; apró csókokat hagyok a bőrén, miután valamelyest ránehezedek, és az ösztönzésére, a követelő, vad csókjára eleinte lassú, de egyre gyorsuló mozgásba kezdek, ügyelve arra, hogy mit kér, mit igényel vagy éppen mit vár el tőlem. Azt viszont egy percre se feledem, hogy én magam mit akarok. Kezem a kerekded feneke és a kanapé matraca közé simul, és rámarkolva, halkan morranva próbálom még közelebb tudni magamhoz, nem mintha lenne még hova. Lélegzetvételeink, nyögéseink igazodnak egymáshoz, s még az se tudja elterelni a figyelmemet, hogy a kinti zajok ismét felerősödnek – franc tudja, talán már nézőközönségünk is akadt – vagy, hogy a kulcsokkal, egyéb tárgyakkal a dohányzó asztalon hagyott telefonom eszement rezgésbe kezd, ahogy azt az övé is tette párszor. Úgy is fogalmazhatnánk: ki nem szarja le?! Ha maga az elnök álnna az ajtóban se érdekelne, nem tudná ezt elvenni tőlem… … és azt az izgalmat sem, amit akkor érzek, mikor finoman eltaszít magától. Már önmagában a gondolat is lázba hoz, hogy mit szeretne, hát még az, mikor helyet cserélve fölém kerül. Elnyíló ajkakkal, azokat benedvesítve hagyom, hogy rám helyezkedjen, s azt úgy tegye, ahogy neki kényelmes. Hiába, hogy kíváncsiságból eredően végig akarom nézni a mozdulatot, ahogy „útba igazít”, a fejem mégis, egy hangosabb nyögés kíséretében hátra feszül a párnák között, mikor egészemben magába fogad. Tekintetem az unalmas, fehér plafonról rá vándorol, és fojtogató elégedettséggel, valós csodálattal nézek végig rajta; minden túlzás nélkül mondom, zokogni tudnék a gyönyörtől, ahogy lassú, ringatózó mozgásba kezd. Nagyot nyelve simítom mindkét kezemet a combjaira; egy mélyről érkező nyögés kíséretében, határozottan mélyesztem beléjük az ujjaimat az első mozdulatoknál, majd csípőjén át, egyre felfelé vándorolnak. Mintha áramütés érne, bizseregni kezd a bőröm, ami egy szórakozott kis mosolyt csalogat elő belőlem. Tekintetem az arcát vizslatja, máskor a melleit, melyekre finoman fogok rá; tökéletesen illenek a kezeimbe, s épp úgy érintem, simítom és cirógatom őket, mintha az elmúlt hosszú-hosszú percek tudatában se lennék képes elhinni, hogy itt van. Velem. Nekem. Balom az ágy háttámlájára, másik Melody hátára simul. Az előbbi segítségével felhúzom magam, hogy már-már macska módján dorombolva, elégedett sóhajokkal simuljak hozzá. Éhesen, mohón kapok az ajkai után, mintha órák óta nem csókoltam volna, s hiába, hogy korábban mindent is késleltettem volna, kiakartam élvezni a közelségét, az együtt eltöltött perceket, most egyre érzem, hogy van, amit nem fogok tudni… hűs verejték csiklandozza a tarkómat és a hátamat, az eddigi sóhajok és halk, de határozott nyögéseim lassacskán zihálássá válnak. Ujjaim Melody fenekébe kapaszkodnak, fogaim a válla bőrébe mélyednek, és a kanapé egy falatnyi részére döntöm őt; mintha kikapcsolták volna az addigi önmegtartóztatásomat, ujjaimat az övéibe fűzve feszítem a feje fölé a karját, miközben vad csókkal tapasztom be a száját. Egyre gyorsuló, egyre mélyebb és határozottabb mozdulatokkal sodrom magunkat a beteljesülésig, mígnem egy mély, reszelős nyögés kíséretében arcomat a nyakába temetem, így rejtve el a kíváncsi fülek elől a mámor generálta szűkölést. Groteszk, elégedett mosollyal fújom ki az addig bent tartott levegőt, és megkönnyebbülve fogadom, ahogy a testem eleinte vad, majd egyre finomabb rándulások és remegések kíséretében megkönnyebbül. Beletelik néhány másodpercbe, talán percbe is, míg pár, nyakán és állkapcsán hagyott csók kíséretében lassan elhúzódok tőle, s kitúrva a párnákat magunk mellől, Melody és a háttámla közé fordulok,… a kapkodó levegővétel, a gyorsan süllyedő és emelkedő mellkasom vagy épp a vad szívdobogásom ellenére is, tekintetem mosolyogva fürkészi az arcát, ujjbegyeim pedig játékosan cirógatják végig a karját, hasát, és pimaszul időznek el a mellein. Végül a mutató és hüvelykujjam közé fogva az állát fordítom magam felé az arcát, hogy egy, az eddigieknél valamelyest gyengédebb, de talán azoknál is többet mondó csókot leheljek az ajkaira. - Mocsok vagy te, Sharp, remélem tudod - duruzsolom az ajkára somolyogva, nyelvem hegyével cirógatva meg azt. A hangom mintha smirgli lenne, úgy reszel és kapar. Hajszálnyira elhúzódok tőle, miközben végigsimítok az arcán. - Ilyen külön produkcióval azért nem számoltam a mai napra... - jegyzem meg pimaszul.
i need you to tell meeverything will be alright to chase away the voices in the night
when they call my name...
★ foglalkozás ★ :
• wanderers lead vocal
★ play by ★ :
Andy Biersack
★ hozzászólások száma ★ :
150
★ :
The way thatI survived It's a violent world, but todayI'm still alive
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Kedd Aug. 27 2024, 22:31
+18
Ricky & Melody
The place I fear the most is the place I have to go to see the truth. It's okay to feel lost, it just means you are alive, I've told myself a thousand times. From the ashes we will rise.
Nem volt mindig így. Nem vonzottam ennyire a bajt és a komplikált helyzeteket, az utóbbi időben viszont úgy érzem, az irányítás kezd kicsúszni a kezeim közül és az érzelmeim teljesen felülkerekednek minden más felett. Képtelen vagyok észszerűen cselekedni, ami azt illeti, az ittlétem sem azt bizonyítja, hogy tudnék, mert akkor egyszerűen csak elengedtem volna a tényt és maradtam volna kint bulizni a lányokkal. Bár talán már ott elrontottam, hogy megjelentem Rickyék koncertjén. Már akkor sejthető volt, hogy ennek nem lesz annyira jó vége. Pedig hónapokig tökéletesen ignoráltam, még vállon is veregettem magam, amiért ennyire jól ment. Igaz, kifelé... Ami belülről mardosott, arra már nem voltam annyira büszke. Hárítani sem akartam Ricky közeledését, mikor rám írt, de egyszerűen fogalmam sem volt, hogy kellene viselkednem egy ilyen helyzetben, éreztem, hogy rohadtul elrontottuk ezt az egészet, a barátságunkkal együtt, amit a legkevésbé sem akartam. És talán ha valaki látna kívülről és tudná, hogy ismét egy olyan személlyel kerülök kontaktba, akinek tulajdonképpen ápolni kell a lelkét, rögtön kérdezné, hogy ugyan... Normális vagy, Melody? Lehet, hogy nem vagyok egészen az, lehet, hogy túlságosan is a lelkemen viselem a környezetem gondjait, de azt hiszem, túl sokat számítanak nekem ahhoz, hogy egyszerűen csak lazán kezeljem a dolgot. - Pedig épp elég ideje ismersz már ahhoz, hogy tudd, mennyire hülye vagyok. – Ez tény. De talán ez esetben nem a rossz döntéseim számlájára írható ez. Mármint attól függ, honnan nézzük, de talán nem... Azt nem akarom megtudni és belegondolni sem, hogy mi lenne, ha számon kellene kérnem rajta, hogy hülyeséget csinált. Nagyon remélem, hogy fog akkora löketet adni neki ez az egész zenei karrier, hogy eszébe sem fog jutni majd ilyesmi. Biztosan eltereli majd a gondolatait, talán rólam is és ez megoldja az előkerült problémákat. Azt még magam sem tudom, hogy én miként fogok túllendülni mindenen, de nagyon muszáj lenne. Bár azt is tudom, hogy a Briannel való kapcsolatom kezd kifújni és ezt ő is érzi már. Nem véletlenül próbál hárítani minden létező közeledésemmel. Pontosan tudom, mi a célja... De vagyok-e elég bátor ahhoz, hogy magára hagyjam? Hogy higgyem el neki, hogy meglesz egyedül, mikor egyértelmű, hogy nem tud magáról gondoskodni? Még inkább képtelen elhitetni magával, hogy képes tovább élni így, hogy egy életre tolószékbe került. Annyi gondolat jár a fejemben egyszerre, hogy alig bírom kihámozni őket. - De miért sodródtam én bele ebbe a katasztrófába? – sandítok rá a költői kérdésem közepette, mielőtt még az általam legokosabbnak vélt döntést hoznám és kimennék a helyiségből, ismét nem tudva, hogy ezzel jó vagy rossz irányba haladok. Egy perc sem telik bele, hogy ismét közelebb legyek hozzá, mint azt szabadna, és tudom, hogy most már nem akarok megállni, eszemben sincs megkínozni újra magunkat azzal, hogy csak félig kapjuk meg a másikat. Minden csókját akarom és az összes kétes gondolatot is száműzöm a fejemből, hogy csakis Rickyre koncentráljak. Nem mondom, a múltkori után megannyiszor játszottam le a jelenetünk folytatását a fejemben és álmaimban is többször előjött, de azok nem voltak annyira valóságosak, így az érintései bizsergetően hatnak rám. Mintha már most tökéletesen tudná, mi az, ami jólesik, hogy merre vannak a legérzékenyebb pontjaim, amiket tűpontosan céloz meg. Néha még a lélegzetem is elakad, olykor pedig szaporán veszem a levegőt, mintha attól félnék, hogy a következő pillanatban már nem jutok hozzá. Mikor megszabadít a nadrágtól és ezzel együtt a fehérneműtől is, pár pillanatig furcsán érzem magam -talán mert eddig mégiscsak nem ez volt a megszokott kettőnk között-, de amilyen gyorsan jön ez az érzés, olyan hirtelenséggel távozik is, valószínű azért, mert Ricky gondoskodik arról, hogy ne álljak neki semmin agyalni. Lábaimat felhúzom, hogy a talpam az asztallapon támaszthassam meg, ujjaim pedig végig zongoráznak a hátán és aztán a tarkójánál a hajába markolnak, miközben türelmetlenül csókolom. Elégedett sóhajok hagyják el a szám a kényeztetésére, ami aztán néhány másodperc múlva már hangosabb nyögésbe vált át, amint elérem a tűréshatárom utolsó fokát is. A vágy azonban még mindig rettentően hajt, így egy percig sem tétlenkedem, hogy most ő következhessen és vegyem kicsit a kezeim közé az irányítást. Egy pillanatig sem finomkodom, hisz hajt a hév, de azért arra figyelek, hogy véletlenül se lökjem át a határon. Néha felpillantok rá, hogy lássam a reakcióit, körmeim a combjába vájnak, de nem túl erősen. Mikor felhúz aztán magához, akkor sem fordul meg a fejemben, hogy meg kellene állni, jelenleg nem érdekel semmi és senki, még a telefonom sem, ami... még mindig rohadtul rezeg, de majdnem száz százalékig biztos vagyok benne, hogy Lyn és Sophie türelmetlenkedik, márpedig most úgy vagyok vele, hogy ugyan, ráérnek még egy kicsit. Persze biztos, hogy majd a fejemre olvasnak, amiért halálra aggódták magukat értem, de ez legyen a későbbi probléma. Lábaimat szorosan a dereka köré fonom, karjaimmal pedig a nyakába kapaszkodom, miközben határozottan és követelőzően viszonzom a csókját, amibe aztán bele is sóhajtok, amint érzékenyebb területre téved a keze. Szinte már kínzásnak élem meg, hogy még nem tett magáévá, de ennek is minden pillanatát élvezem. Amint a kanapéra fektet és lassú csókokkal borítja a testem, tényleg úgy érzem, hogy mindjárt felrobbanok. A szívem olyan hevesen dübörög, mint ami ki akar ugrani a helyéről, az érzékeim pedig pattanásig feszülnek. Széles mosoly terül el az arcomon és halkan fel is nevetek, amint hirtelen magához húz a combjaimnál fogva, az újabb kényeztetése pedig kezd tényleg őrületbe kergetni, a szó minden jó értelmében. Ujjaim a kanapé szövetébe marnak, szaporán veszem a levegőt és pár pillanatra lehunyom a szemem. Testemen néha hirtelen remegés fut végig és ívbe is feszíti azt, mire aztán már én is noszogatom Rickyt a vállánál fogva felhúzva magamhoz, hogy végre beteljesüljünk. Tekintetem pár pillanatra az övébe csúszik, csak fürkészem a vággyal teli kék szempárt, ami persze mérhetetlen elégedettséggel tölt el. Fogalmam sincs, melyikünk vágyott erre már jobban -ahogy arról sem, hogy melyikünk akarta egyszerre a leginkább elkerülni a bajt-, de az biztos, hogy jelenleg senki és semmi nem szólhat közbe az együttlétünkbe. Olyan megkönnyebbülés fut rajtam végig, amint elmerül bennem, hogy csak egy elégedett sóhajra futja, miközben az alsó ajkamba harapva, ujjaim bebarangolják Ricky hátát. Követelőző, vad csókkal ösztönzöm a gyorsabb tempóra, amint elég hamar megszoktam az érzést. Lábaim átkulcsolják a csípőjét és így húzom magamhoz a lehető legszorosabban. Minden mozdulata jól esik és ezekben a pillanatokban csak az jár a fejemben, hogy miként tudtuk ezt eddig elkerülni és miért nem engedtünk már korábban a vágyainknak? Hónapok, de talán évek vannak a hátunk mögött, ami most elpazarolt időnek hat. Kis idő múlva aztán, mielőtt még túl hamar vége lenne az aktusnak, óvatosan lököm el kicsit magamtól Rickyt, hogy aztán egy gyors cserét követően, most ő feküdhessen a kanapéra, majd nem húzva az időt kerülök fölé és helyezkedem az öléhez. Lassú mozgásba kezdek, miközben tekintetem az övébe fúrom pár pillanatra, aztán le is hunyom a szemeim, így átadva magam a teljes élvezetnek...
If you are a giver and you have a big heart, to be truly happy in life, you must learn when to let go. Naturally, you're going to care when you shouldn't, you're going to stay longer than you should, and you're going to give when you have nothing. Know when to stop and let things be.
Their story: different pasts and different pain.
same heart, same love. perfect for each other.
★ lakhely ★ :
Brooklyn
★ :
★ idézet ★ :
Dance is the hidden
language of the soul.
★ foglalkozás ★ :
bartender (Hotel Artemis)
★ play by ★ :
Ester Exposito
★ hozzászólások száma ★ :
143
★ :
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Kedd Aug. 20 2024, 16:51
breathe...
+18
Mindig rá kell jönnöm, hogy az az élet, az a pillanatnyi boldogság, amit összetákolok magamnak, az egy üvegbúrával védett terület, ami épp csak arra jó, hogy fenntartson egy látszatot és elhitesse velem és másokkal, hogy elindultam egy jobb úton. Ideig-óráig tart, mert amire megerősödnének ezek a lehetőségekből és vágyakból, igyekvésből emelt falak és észbe kapok, összeomlik minden, a kezem belelóg a bilibe, én pedig felébredek a saját magam által generált álomvilágból. Tudom, hogy nem vagyok egyedül… mindig volt valaki, aki a világban tartott, aki segített abban, hogy haladjak, hogy akarjak és reméljek, hogy küzdjek és próbálkozzak tovább… „nem adhatod fel! Küzdésre születtél!” Mindig van, aki segít felépíteni az önbizalmamat; ilyenek a srácaim, ilyen a Brisard vezetősége, a marékra való kis családom vagy épp ilyen volt Lumienne is, aki a kezdetektől fogva, a megismerkedésünk pillanatától kezdve tudta és érezte, hogy mire vágyok. Itt van Remington is, aki néhány hónap leforgása alatt olyan energiákkal, olyan mentális és lelki plusszal ruházott fel, ami segített abban, hogy nap-nap után újra kitudjak állni a színpadra, és egy pillanatra se adjam fel a Wandererst és a sikereket illető, nagyra törő álmaimat. Nem hagyta, hogy megfeledkezzek a zenénk létjogosultságáról. Ezek fényében talán érthetetlen, hogy akkor mi a probléma? Miért nem megy? Mert én soha nem úgy működtem, ahogy bárki más… nekem tök mindegy, hogy kik és hányan vannak mellettem támogatásképpen, mit adnak, mit tesznek, hányan próbálnak értelmet verni a fejembe, ha úgy érzem, hogy vesztésre állok az élettel és saját magammal szemben is... ha nem akarok tovább küzdeni, egy hadsereg vehet a védelmébe, annak nem lesz eredménye... - Egészen meglep, hogy van még rajtam kívül olyan idióta a Földön, aki önszántából nehezíti meg a saját dolgát – lesek fel rá apró, inkább kétségbeesett, mint őszinte mosollyal. Melodyval amennyire különbözünk egymástól, pont annyira hasonlítunk is. Talán innen ered a kölcsönös vonzalom egy kis hányada. - Tényleg! – Tartom magam elé mindkét kezem, hogy védekezni tudjak a hirtelen támadással szemben. – Még az hiányzik nekem, hogy számon kérd rajtam – ezért is utálom az ostobán és meggondolatlanul tett ígéreteket; a számonkérhetőség miatt. Épp ezért nem tudom neki megígérni, de még csak kimondani se azt, hogy minden olyan lesz, mint régen volt… mint eddig volt. Semmi nem lesz már a régi – semmilyen formában - én pedig rohadtul belefáradtam abba, hogy próbálkozzak és küzdjek azért, hogy fenntartsam valaminek a hamis látszatát. Nem akarok csak látszatból jól lenni, azért, mert azzal megnyugtatok másokat… nem akarok mást és saját magamat se a kamu boldogságommal áltatni. Nem akarom elrejteni azt, ha szeretek valakit, csak mert úgy helyes. Nem akarok úgy jó képet vágni Melody és Brian kapcsolatához, hogy tudom, szenvednek benne: ki így, ki úgy. És nem fogom magam csak azért Brian barátjának tartani a jövőben is, mert régen tényleg azok voltunk, vagy mert lerokkant és így illik. Elfáradtam… Nem akarok többé mások elvárásai és ideái szerint létezni. Lassan már a levegőt is úgy veszem, ahogy másoknak tetszik. - Talán mindvégig ezek az elvek gátoltak meg abban, hogy az legyek, aki valójában vagyok – mindig igaz ember akartam lenni és azt mutatni magamból, amit akartam, ami voltam és vagyok. Mégis torz tükörré változott az életem, és az vált elsődlegesen fontossá, hogy másoknak megfeleljek. Hiába vállaltam mindig és mindenkor a saját hibáimat, hiába tudja mindenki, hogy milyen vagyok, szigorú önmagammal és a zenémmel szemben, eltökélt hívője az elveimnek és elszánt hűségese a barátaimnak, azoknak, akik fontosak nekem, ha ezek az évek folyamán elvárássá váltak. Őszintétlenné… mert ez van! Papolok az elvekről, úgy, hogy képtelen vagyok tartani magam hozzájuk. Mindenki azt a szilárd és kemény, őszinte Ricky-t akarta látni, akit megismert… azt várták, hogy mindig, minden helyzetben én leszek az a tökös megmondó ember, aki talpon tud tartani bárkit, aki értelmet és kitartást ver másokba egyetlen szavával. Az, aki nem omlik össze, aki rendíthetetlen és akivel szabadon lehet egyéjszakás kalandokba bonyolódni, mert nem fog másnap gyűrűvel érkezni, életre szóló nagy tervekkel. Tudják rólam, hogy én vagyok az, aki a zord és kemény külső ellenére figyelmes a gyengébbik nemmel és első kézből vágom pofán azt, aki úgy viselkedik vagy bánik velük és a barátaimmal, ahogy nem illik. Egyfajta páncéljává váltam barátoknak, idegeneknek egyaránt. Meglehet ez így van is rendjén, de valahol mégis mázsás súly lett ezekből a magamon viselt amúgy természetes elvárásokból… talán itt az ideje megszabadulni tőlük. - Hát akkor… - halkan hümmentve szegem le a fejem, alig láthatóan megvonom a vállamat is, miközben a halántékomat vakarva megkeresem a tekintetét – üdvözöllek a magam katasztrófájában. Most már tudod, hogy milyen az én életemet élni – nem, azt nem tudja… csak bepillantást nyert abba a katasztrófákkal teli övezetbe, ahol minden nap azért küzdök, hogy életben maradjak. Most már ő is láthatja, hogy mit vagyok képes akár akaratomon kívül is generálni magam köré, mert végtére is: én kellettem ehhez is. Ha nem lennék, ha aznap nem hívtam volna át magamhoz, most nem itt tartanánk. Hogy miként evickélünk ki ebből? Az a jövő kérdése… Jelen állás szerint viszont nem úgy néz ki, mint aki „ki akarna evickélni ebből”. Volt egy pillanat amikor kiadtam az útját, de legalábbis próbáltam rábírni arra, hogy a saját belátása szerint döntsön: ha elmegy, elengedem, mert ez az akarata. De ha marad, akkor viselnie kell a következményeket… nem élt a lehetőséggel. Így viszont talán eljött az ideje annak, hogy végre valahára legyen lehetőségem megtudni, hogy mi lehet ebből… belőlünk… a vonzalmunkból. Mennyire veszélyes? Mennyire valódi és mennyire őszinte? Csak fizikális, vagy több annál? De bármennyire is fáj beismernem, szem előtt kell tartanom, hogy Mel már jó ideje nem kapta meg azt a törődést, ami nőként kijár neki… mi van akkor, ha csak a puszta vágyak, az ösztönök azok, amelyek most a karjaim közé lökték és izgatják a fantáziáját? Bármi legyen, nem érdekel! Majd gondolkozok ezen akkor, ha innen távoztunk… elég lesz, ha majd akkor fáj, mikor búcsút int és talán nem látom többé. Most viszont élvezni akarom, és különben is épp elég fájdalom – de elégedett fájdalom – az, hogy majd megőrülök a nadrágom feszülésétől, miközben a gyakorlott ujjaim megszabadítják őt a felsőjétől. Volt már szerencsém mindenhez az érdekestől kezdve a meghökkentőn át egészen az értelmezhetetlen ruhakölteményekig, de valahogy mindig megoldottam, hogy ne azok legyenek a hátráltató tényezők, amelyek közém és az éppen kiszemelt, Drake szerint „babácskáim” közé állnak. Jelen esetben pedig úgy, hogy nem egy potenciális numerát tartok a kezeim között, csak még jobban fűt a vágy, hogy a legjobb tudásom szerint hámozzam ki Melody-t a kellemetlen anyagból. Meglehet, hogy van némi nehezítő körülmény, amin az izgatottságunk sem segít, de… mindent megoldok. Ha más nem, széttépem, ez van… max jövök neki egy ronggyal. És megoldja ő is, hogy a fürge ujjai megszabadítsanak az övemtől vagy éppen a nadrágom szorításától. Jólesően sóhajtok fel, mikor elviselhetőbbnek érzem a helyzetet odalent, és egyfajta jelzésértékként, amely szerint én már bevethető vagyok, hozzá simulok. Voltaképp… múltkor is az voltam, csak akkor a távozására való tekintettel más módon kellett könnyítenem magamon… Egy pillanatra most is felmerül bennem, hogy mi lesz, ha megint itt hagy hülyén, álló farokkal, „csőre töltve”, de egy határozott és szigorú hang folyamatosan azt szajkózza a fejemben, hogy ennek az aggodalomnak most nincs helye, főleg nem úgy, hogy egyre többet és többet enged magából nekem. Ujjaim és tenyerem a fedetlen melleit simítják, ajkaim a nyakát csókolják is csipkedik, ő pedig szemérmetlenül talál be a nadrágom anyaga alá; nyomát se látom – érzem - a múltkori tétovázásának. Határozott és tudja, hogy mit akar… … én nem különbül, így nem sokkal azután, hogy a hátára döntöm az asztalon, néhány pimasz vagy épp határozott csók, és már simítok is a lábai közé, hogy végre úgy érezzem őt, ahogy az előtt csak elképzelni volt lehetőségem. Mocskos fantáziák… Néhány simító és „segítő” mozdulat után dekódolom az unszolását, s amint emeli a csípőjét, már távolodok is, hogy megszabadítsam őt először a lábbelijétől majd a nadrágjától... azt a hévnek hála a fehérneműjével együtt. Vigyorogva hajolok közelebb és hagyok egy türelmetlen, izgatott csókot a hasán, nyelvemmel cirógatva végig a bőrét, kezem pedig tétovázás nélkül talál vissza az öléhez, hogy ilyen módon adjam meg neki és magamnak is kényeztető, izgató mozdulatokkal azt, aminek lehetőségétől januárban megfosztott bennünket. Nyilván nem kívánom ezt hibájaként az orra alá dörgölni, de… ha csak részben szeretné a barátságunkat fenntartani, ezt sokáig kell még hallgatnia, mint „baráti civakodást”. Belevigyorgok a türelmetlen csókjába, amit egy, már-már dorombolásra emlékeztető halk, érces dünnyögés vált fel, ahogy ajkai a nyakam vonalát érik, és válik ez a búgás elégedetté, mikor megérzem a gyönyörének forróságát odalent. Egy pillanatra én is beleremegek a gondolatba és az érzésbe; talán ez az elrévedő pillanat az, amit követően meglepetésként ér, hogy velem együtt egyenesedik fel, s az ő határozottsága késztet pár lépés hátrálásra. Hozzá hasonló hévvel csókolok vissza és segítek, hogy ne neki kelljen egyedül megszabadítania a rajtam maradt ruhadaraboktól. Azt viszont, ahogy elém térdel, hogy ilyen módon részesítsen kitüntetett figyelemben, nagyot nyelve, fogaimat az ajkamba mélyesztve nézem végig; egészen mélyről érkező, jókora sóhaj szakad fel belőlem, fejem leheletnyit hátra billen, s némán formálva egy „édes Istenemet” simítom a kezemet a hajára. Eleinte csak meg-megcirógatom a „kamuszőke” tincseket, még a füle mögé is igazítom valamennyiüket, de egy ponton, mikor néhány kósza, semmiből érkező remegés fut végig rajtam, vagy érzem elgyengülni a térdeimet, határozottabban kapaszkodok beléjük, másikkal a csuklójába, s elszánt tekintettel segítem fel őt a földről. Némi közjáték csupán, hogy kiszabadítsam a lábaimat a nehéz bakancsok és az addig azon gyűrődő nadrág-boxszer párosának fogságából, de már kapok is a dereka után, hogy szorosan magamhoz öleljem a karcsú, meztelen testét és az ajkaira tapadva, azt néha meg-megcincálva a fogaimmal, megszívva hátráljak vele a kanapéig. Kezeim a fenekét markolják, olykor a legérzékenyebb pontjáig simítanak, mígnem a szürke szövettel borított, feleslegesen sok párnával telepakolt kanapéra fektetem úgy, hogy kényelmesen, már-már otthonosan a lábai közé, az öléhez férjek. Ajkaim birtoklón szívják meg először a nyakát, majd kerekded dekoltázsát, melyre hol óvatosabban, máskor határozottabban markolok rá, s ahogy a bőrünk súrlódik egymáson, parfümének és izgalmának együttese úgy részegít meg, foszt meg a józan eszemtől. Nyelvem hegye játékosan szántja fel a bőrét lefelé menet egészen a köldökéig, onnantól pedig szemtelen kis csókokkal édesgetem és haladok tovább, hogy a combjaiba kapaszkodva húzzam közelebb magamhoz. A vérem megvadulva lüktet az ereimben, a fülem sípol és dobol, a szívem átakarja verni a bordáimat... hol a hideg ráz és válok egészemben libabőrössé, máskor olyan mértékű forróság önt el, mintha valaki feltekerte volna a testem termosztátját… már-már zihálva érek el az öléig. Egy pillanatra ugyan lehunyom a szemeimet, a kíváncsiságom viszont határtalan és erősebb, így kékjeim próbálnak túllátni a feszes, szaporán süllyedő és emelkedő hasfalán vagy épp a kerekded mellein, hogy az arcát is lássam. Mintha a legapróbb jelét keresném az ellenállásnak, mert mindketten tudjuk, hogy innen talán még van visszaút… nem tudom miképpen, de... talán van. Viszont, ha nem találom, ha nincs ellenkezés és ugyan azzal a vágyakozással találom szembe magam, mint eddig, még némi combjai között eltöltött idő után feljebb csúszok és fölé emelkedek; hozzá igazítom magamat, tekintetemet pedig le se véve az arcáról, jobbommal megtámaszkodva a füle mellett merülök el benne olyan mélyen, amennyire Melody engedi…
i need you to tell meeverything will be alright to chase away the voices in the night
when they call my name...
★ foglalkozás ★ :
• wanderers lead vocal
★ play by ★ :
Andy Biersack
★ hozzászólások száma ★ :
150
★ :
The way thatI survived It's a violent world, but todayI'm still alive
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Hétf. Aug. 19 2024, 21:09
+18
Ricky & Melody
The place I fear the most is the place I have to go to see the truth. It's okay to feel lost, it just means you are alive, I've told myself a thousand times. From the ashes we will rise.
Nehéz. Megértem. Én is éltem már át hasonlót, mikor nehéz volt túltennem magam a múlton, de egyszerűen nem mehet tovább úgy az élet, hogy folyton visszatekintgetünk. Értem én, hogy nem ő tehet róla, hiszen akaratán kívül jelenik meg az exe újra és újra, de talán most már végleg leszáll róla. Jobban tenné. Érzem, hogy egyre idegesebb ő is, valahogy nemhogy segítenék, inkább jobban belelököm ebbe a negatív hangulatba, vagy talán ő hergeli tovább saját magát, nem is tudom. Abban viszont nagy igazság van, amit mond, hiszen én is átéltem ezt nemrég, mikor az Emperorban kezdtem el dolgozni egy kis ideig, hisz azt hittem, hogy teljesen túltettem magam Levin, aztán kiderült, hogy mégsem. Az is afféle szőnyeg alá söpört dolog volt, hisz nem zártuk le rendesen és csak arra várt, hogy mikor bukkanhat elő újra. - Hát, ha nem hiszed el, hogy képes vagy rá, akkor egészen biztos nem is leszel az – vetem oda félvállról. Ugyan ez eléggé sokszor puffogtatott igazságnak tűnhet, de első körben minden fejben dől el. Ha ott nem sikerül helyre tenni a dolgokat, akkor aztán persze, hogy mindent romba dönt a nő, ha megjelenik. Aztán rájövök, hogy ez egy kicsit mégiscsak érzéketlen megjegyzés volt a részemről, mikor lehajtja a fejét és meg is próbálok rajta szépíteni egy kicsit. – Minden rendben lesz, Ricky. Most mindenképp másra fogsz majd koncentrálni és ha ő is elhitte, hogy ez veszett fejsze nyele, akkor nem fog tovább próbálkozni. Szóval ne aggódj, eltűnik... – Reméljük. Én is csak azt tudom, persze ő jobban ismeri, de csak nem jelenik meg még egyszer, hogy komolyan pokollá tegye az életét, meg nyilván a sajátját is, mert nekem senki ne mondja azt, hogy neki jólesik, ha Ricky vérszemet kap már csak a jelenlététől is... - Mindenkinek... így van, de az nem azt jelenti, hogy nem tudnak segíteni, ha kell. Nézz csak rám – kacsintok rá, hogy hátha egy kicsit tényleg jobb kedvre sikerül derítenem. – Rohadt sok bajom van, mégis tetézem magamnak, látod? – mutatok körbe a szobában, utalva arra, hogy én is éppen itt toporgok azért, hogy segítsek neki. – Önszántamból – teszem hozzá feltartott mutatóujjal, mielőtt még szó érné a ház elejét. Tényleg rengeteg a bajom, de valahogy muszáj volt bejönnöm ide, amivel nyilván a saját bajaimat még tovább tetőzöm, de mit érdekel ez engem most?! Aggódom érte, főleg, ha ilyesfajta megjegyzéseket tesz... Utálom ezért, hogy ezt csinálja. Akarva-akaratlanul ülteti el a bogarat a fülemben és egész biztos, hogy ez most már ott fog kattogni az agyamban a mindennapokban is és ami azt illeti, nem, nem segít azzal sem, amit mond. Mélyet sóhajtok és oldalra biccentett fejjel pillantok rá. A tekintetem szúrósan tapad rá, mintha meggyőzni próbálnám arról, hogy márpedig igenis ígérje meg, de tudom, hogy nem fogja megtenni, ismerem már annyira. Végül azért mégiscsak egy kis „ígéret-szerűséget” kapok, ami ha nem is teljesen tölt el elégedettséggel, de jelen állapotban ez is megteszi. - De tényleg! – kapom rá a tekintetem, bár eléggé őszintének tűnik, remélem, tényleg próbálkozni fog vele. Muszáj lesz neki, különben egész biztos, hogy a nyakára fogok ezzel járni. Viccet félretéve, tényleg... Nem tudom, mióta tart ez a dolog, ami nyilvánvalóan jelen van és egész biztos, hogy jól el volt nyomva magunkban, de teljesen egyértelmű, hogy fel tudnék robbanni ettől az egész helyzettől. Egyszerre kívánom magam a pokolba és Ricky ölébe, és ez a helyzet iszonyatosan felemészt azóta, mióta aznap este felmentem hozzá. Fogalmam sincs, hogy jól tettük-e, hogy leálltunk, hiszen mindketten tudjuk, hogy ez nem olyan akarat volt részünkről, ami túlzottan határozott lett volna. De igen, nehéz tükörbe nézni... De ezek szerint ez előtt is... a megjegyzései, a pillantások, mind valódiak voltak, pedig nem... nem akartam észrevenni. Mégis megtettem, de túl tudtam rajta lépni, hiszen Brian adott egy olyan érzelmi biztonságot, ami ehhez hozzásegített. Most viszont borzalmasan labilis vagyok, minden szempontból. - Oké – nyugtázom szűkszavúan a megjegyzését, hisz értek én ebből is. Ezek szerint tényleg csak Brian volt útban mindig, de azért tisztelem Rickyben, hogy nem támadott le korábban ezzel, bár persze Brian még mindig ott van, egyszerűen szerintem csak érezte rajtam még januárban, hogy most már nem annyira fog ellenállásba ütközni. Nyilván érezte, különben nem ugrott volna fejjel bele ebbe az egészbe. Szerintem én akaratlanul is küldtem felé a jeleket akkor este, aztán egy kis idő után ez már szándékosba csapott át. Szóval ezt jól megcsináltuk. Sokáig haragudtam Brian haverjaira azért, mert nem keresték annyit, de rá kellett jönnöm, hogy egy ideig mind próbálkozott, aztán ki hamarabb, ki pedig később, de lekopott, miután a pokolba sem kívánta őket és ezt megértem, mert barátként én sem tennék másként. Az én élethelyzetem vele már egy kicsit nehezítettebb pálya. Elkezdhetnék neki magyarázni Brianről, a barátságukról és a mi kapcsolatunkról újra és újra, de ennek jelenleg végképp nincs semmi értelme és nem is vagyok abban biztos, hogy valaha is újra, vele kéne megbeszélnem ezeket. - Elvek tömkelegével mész szembe – szegem le a fejem, megmasszírozva az orrnyergemet. Kezdve azzal, hogy a haverja barátnője vagyok, aki a barátja is, akit aztán még egy fél numera után sem tud úgy kezelni, mint eddig, de ezzel nincs egyedül. Annyi a különbség, hogy én ezt is vártam magamtól. Idegörlő az egész helyzet, ráadásul az, hogy ezentúl semmi nem lesz ugyanolyan, méginkább, mert én nem akartam őt elveszíteni, mint barát és most talán épp ott vagyok, hogy nincs jó megoldás, mert ez bárhonnan is nézzük, meg fogja sínyleni a dolgokat. Megrázom a fejem, mikor ahhoz a részhez ér, hogy „valljam be”. Nem akarom, hogy rám húzza a dolgokat, bár nyilvánvaló, hogy érezte ő is, hogy persze, el tudnának kalandozni a gondolataim, de azért némán villannak rá a szemeim, ezzel egyfajta védőpajzsot húzva magam köré. - Fogalmam sincs, mit akarok, Ricky, egyszerűen össze vagyok zavarodva, de úgy érzem, hogy minden út egy nagy katasztrófához vezet – vallom be őszintén. Eddig azt hittem, hogy csak szexet akar. Jobban mondva, eddig nem volt kimondva konkrétan semmi, csak abba kapaszkodtunk, ami történ köztünk és talán ez egy kicsit még jobban megijeszt. Hogy tehetném ezt Briannel? Beleőrülnék a tudatba, hogy mit gondol... Pedig nem vagyok ilyen lelkizős ember alapbetően, sokkal lazábban szoktam kezelni a dolgokat, ez most mégis valahogy más. El kell kezdenem rendbe tennem a dolgokat, ez nyilvánvaló, de jelenleg annyira összecsapnak bennem az érzelmek és ez a sok minden, hogy azt sem tudom, merre kapjam a fejem. Most viszont a ridegség és a bennem dúló feszültség győz, így hamar kimegyek azon az ajtón, amit Ricky olyan lelkesen nyit ki nekem. Viszont ez sem tart sokáig, annyira befejezetlennek érzem így az egészet, hogy mégis visszafordulok. Talán hatalmas hiba részemről, talán ez a helyes út, tudja a franc, de pár pillanatba telik csak, mire újra Rickyhez közel vagyok és onnantól már nem is tudok másra gondolni, mintsem arra, hogy újra át akarom élni azt, ami már egyszer megtörtént. Ahogy újra csókolom, hasonlóképp lódul meg a szívverésem, mint a jómúltkor, csak most sokkal valóságosabb minden érzékem. Teljesen jelen vagyok, így az agyam tökéletesen veszi a jeleket, a gyomrom összerándul, Ricky minden érintése felperzseli a bőrömet. A mosolya, amit a megjegyzésemre kapok, engem is vigyorra késztet, de meg is ingatom a fejem. Tudom, hogy most már képtelen leszek megállni és talán nem is akarok igazán. Kis ideig elkezdenek a fejemben tolongani a gondolatok, amik azt próbálják bizonygatni, hogy teljesen jogos, amit teszek. „Mert nem kapsz elég törődést, nem kapsz elég szeretetet. Muszáj érezned, hogy nő vagyok végre, a szíved is ezt akarja. Majd minden megoldódik magától...” Persze. Mert az úgy szokott működni. De kicsit sem érdekel. Ahogy az asztalra ültet és kezét a felső csatjához vezetem, pár pillanat múlva érzem is, ahogy sikerül neki kioldani, amire elégedett mosoly ül ki az arcomra. Nem mindenki bír ilyesmikkel megbírkózni, dehát szerintem Ricky már gyakorlott ebben. Tisztában vagyok vele, hogy bármikor ránk nyithatnak, mivel senki nem zárta kulcsra azt az ajtót, de ez most talán egy kicsit még jobban felfokozza az izgalmat, hiszen ha meg is történik... kit érdekel? Engem jelenleg egy cseppet sem. Közben én is azon vagyok, hogy minél hamarabb kioldjam a nadrágján az övet és a gombot, majd ahogy hozzám feszül, ajkaim közül halk sóhaj szalad ki. Eszemben sincs egy pillanatig sem tétovázni, amiben benne van az is, hogy nem akarom magam újra meggondolni, hiszen tudom, hogy ezt most mindennél jobban akarom. Az összes következménnyel együtt. A felsőm a láncokkal együtt csörögve ér földet, a csókjai egyre csak feltüzelnek, a várakozás izgalma pedig folyamatosan fokozódik bennem, főleg, mikor végigsimít a vállamon, majd a mellem vonalán. Egyre szaporábban veszem a levegőt, félrebiccentem a fejem, hogy jobban hozzáférjen a nyakamhoz, közben pedig én is kioldom a gombot a nadrágján, ahol már érezhetően nagy izgalomban van ő is. Végig is simítok a nadrág és a boxer között, amíg ő is az én nadrágommal bajlódik, bár gondolom, ezzel nem segítek neki sokat. Kicsit most nehezebb dolga van, múltkor egyszerűbb lett volna a szoknyával, most ez nehezített pálya, de nem hiszem, hogy kifog majd rajta. Miután leveszi a felsőjét, ujjaim hirtelen szaladnak végig a mellkasa vonalán, a tetoválások nyomán, de nem sok időm van, ugyanis lassan hátra is dönt az asztalra. Még szerencse, hogy van itt egy kanapé is, de végül is, az asztal is tökéletesen megteszi... Lehunyom a szemem, mikor újra libabőrt hagy a bőrömön, amint végig csókol és nem tagadom, most már nagyon várom, hogy az érzékenyebb pontok felé tévedjen, ami hamarosan be is következik, nekem pedig a sóhajom visszhangot ver a falakról. Nem tagadom, egy kicsit bánom, hogy múltkor félbeszakadt a dolog, ugyanis ha akkor megtesszük, szerintem azóta többet is kaptam volna belőle, bár fogalmam sincs, hogy hová vezet az egész, ugyanis nyilván eszemben sincs szeretőt tartani. Nem való az nekem, így is épp elég problémám van, nemhogy még titkolózzak a mindennapokban, így tényleg el kell gondolkodnom, hogy miként folytatjuk ezt tovább, de ennek nem most van itt az ideje. Megemelem a csípőm, hogy szedje le rólam azt a nadrágot, mert úgy mindenkinek egyszerűbb dolga lesz. Miközben kényeztet, magamra húzom egy újabb csókra, majd ajkaim pár csókot hintenek a nyaka vonalára. Kezdek nagyon türelmetlen lenni, az ölem is lüktet már a várakozástól, és Ricky minden mozdulatával közelebb lök afelé, hogy az egész testemen végig söpörjön az első gyönyör, így ha nem hagyja idő közben abba a kezével való munkálkodást, meg is történik a dolog. Nem telik sok időbe, ugyanis annyira kellett ez már nekem, mint egy falat kenyér. Mindezek után aztán felhúzom magam hozzá és lehuppanok az asztalról, kicsit távolabb tolom onnan, hogy aztán egy újabb heves csók kíséretében letornázzam róla a nadrágját és az alsóját is. Egy pillanatig sem tétovázva térdelek aztán le elé, hogy körülölelhessem őt az ajkaimmal és lökjem magunkat kicsit még közelebb a pokol bugyrai felé.
If you are a giver and you have a big heart, to be truly happy in life, you must learn when to let go. Naturally, you're going to care when you shouldn't, you're going to stay longer than you should, and you're going to give when you have nothing. Know when to stop and let things be.
Their story: different pasts and different pain.
same heart, same love. perfect for each other.
★ lakhely ★ :
Brooklyn
★ :
★ idézet ★ :
Dance is the hidden
language of the soul.
★ foglalkozás ★ :
bartender (Hotel Artemis)
★ play by ★ :
Ester Exposito
★ hozzászólások száma ★ :
143
★ :
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Pént. Aug. 09 2024, 16:23
breathe...
- Igen! – Emelem meg a hangom. – Mint mindannyiunknak! És mindannyian máshogy dolgozzuk vagy épp nem dolgozzuk fel, és másképp kezeljük a kínjainkat, Melody! Sajnálom… de én még képtelen vagyok rá. Vagy összességében is képtelen vagyok rá, nem tudom... Nyilván van ami terelje a figyelmemet és a gondolataimat, de ez olyan, mint a szőnyeg alá söpört mocsok. Nem látjuk, de ott van, csak nem előttünk gyűlik tovább – forgatom meg a szememet, majd az orrnyergemet nyomkodva megrázom a fejem. Gyenge vagyok... Szar beismerni, hogy annak ellenére, hogy mennyi mindenen kellett eddig keresztül mennem majd' huszonnyolc év alatt, ilyen téren rohadtul el vagyok veszve, és nincs még olyan erő és támasz aki összekanalazna vagy felrángatna a földről, amikor szükséges. Tudom, hogy amikor igazán rászorulok, akkor van egy-két ember, akikhez fordulhatok, akik tényleg kitartást és még valami pluszt vernek belém. Akik barátok és testvérek a bajban. Viszont utálok rászorulni másokra... Utálom, ha szánalmasnak és szánalomraméltónak tűnök, holott tudom, gyengének lenni nem bűn. – Mindenkinek megvan a maga baja – fújok egyet, és csak remélem, hogy érti mire gondolok; nem akarom a körülöttem lévőket terhelni a saját faszságaimmal, amikor olyan világot élünk, olyan közegben vagyunk mindahányan, ahol mindenkinek van valami nyűgje-baja. Legyen szó párkapcsolatról, családról, munkáról vagy akár egészségről, mind kínlódunk valami miatt. Mikor felelőtlen ígéretre próbál bírni, megfeszül az állkapcsom, ajkaimat nedvesítve fújom ki az addig bent tartott levegőt. - Nem ígérek olyat, amit talán nem tudok megtartani... Sajnálom – mondhatnám, hogy mindent megteszek és talán így is van, de koránt sem biztos, hogy annak eredménye is lesz. Bármikor jöhet egy újabb gyomros, egy nagyobb hullámvölgy, és nem tudhatjuk, hogy melyik lesz az utolsó szög a koporsómba, amikor azt mondom, hogy „most már elég volt”. Hiába tűnök sokszor sziklaszilárdnak, mégis labilis vagyok, millió olyan berögzült szokással, ami csak még lejjebb húz... alkohol, egyéb tudatmódosító szerek. Ezek se segítik a helyzetemet, és elég egyszer túlfeszíteni a húrt. – De igyekezni fogok... – ezt talán nem olyan nagy felelőtlenség, ha kimondom, ígéretnek talán kevés, de legalább tudja ő is, hogy próbálkozok, hogy akarok és azt is, hogy ő miként kezelje ezt a szituációt. Tudnia kell, hogy vannak olyan alkalmak, amikor valahonnan nagyon mélyről kell összekaparni, de olyan is, mintha néhány méterrel a föld felett járnék... Hogy mi van a színpadon? Hogy tudom az ottani teljesítményt ezek ellenére szinten tartani? Az az én természetes közegem... mint halnak a víz. Az egyetlen, ahol nem érzem úgy, mintha fulladoznék, ahol nem kételkedek magamban vagy a létjogosultságomban és tudom, hogy az emberek tényleg értékelnek, nem csak úgy tesznek, mintha; senki nem hallgat önszántából olyan zenét, amit nem szeret. Ellenben, ha muszáj, elviselnek bárkit és jó pofát vágnak ahhoz is, akinek amúgy minden szava után ütnék a pofáját. Megjegyzésére hümmentek egyet, és sajnálkozó grimasszal leszegem a fejemet. Nem tudom, hogy mivel jártunk volna jobban? Ha akkor és ott inkább beültettem volna egy taxiba, hogy hazavigye, és akkor le van a baj, nem szabadítjuk ki a szellemet a palackból, vagy ha tényleg lefeküdtünk volna, mert akkor nyilvánvalóvá vált volna minden ... az, hogy szükségünk van egymásra a testi vonzalom kívül is, vagy sem? Így viszont minden együtt - és külön is! - töltött másodperc milliónyi kérdést vet fel, a megvonás és be nem teljesülés kínjairól nem is beszélve. Az arcára kiülő döbbenet megmosolyogtat... Nem szórakozott, nem is értetlen görbe ez, inkább egyfajta elfogadás, hogy odáig jutottunk, hogy már ezt is meg kell számszerűsíteni. - Mhm... – dünnyögve vonom meg a vállam, kékjeim először a plafonra, onnan Mel arcára vándorolnak. – Asszem’ ezt nem kell magyaráznom – hangom rekedt és erőtlen, mintha nem is a sajátom lenne. Tényleg nem akarom a szájába rágni. Értelmes nő, ráadásul nem egyszer, nem kétszer úgy tűnt, hogy veszi az általam olykor akaratlanul, máskor szándékosan küldött jeleket, csak épp – helyesen – reakció nem érkezett rá válaszul. Az idők viszont úgy tűnik, változnak. Felvont szemöldökkel morranok egyet. - Hidd el, nekem ugyan olyan nehéz ez az egész, annyi különbséggel, hogy nekem nem kell együtt éljek vele. És a barátom, igen... vagy már csak volt, nem tudom! Ez már nem rajtam múlik... – vonaglik meg az arcom. Én hónapokig tepertem azért, hogy segítsek neki, mert rászorult, és a barátomnak tartottam. Neki nem kellett se a segítségem se a támogatásom, púp meg nem akarok lenni senki hátán. - De ettől függetlenül megőrjít, hogy szembe megyek a saját elveimmel mindezt úgy, Melody, hogy kurvára nem szégyellem magam miatta! – Vallom be. – Én tudom, hogy mit akarok, és nem fogom a fejemet a homokba dugni az érzéseim miatt csak azért, mert a másik állítólagosan a haverom úgy, hogy fel se veszi nekem a telefont már tököm tudja, hogy mióta! – És ezek után, hogy ne hibáztattam volna magam? Szépen lassan kitörölt az életéből egy baleset után, amiben így vagy úgy, de én is érintett voltam... A legerősebb tudat is képes meghasadni ezután, nemhogy az enyém... És ezen a tudathasadáson nem segít a közelsége se, hiába, hogy én csökkentettem le a közöttünk lévő távolságot a legminimálisabbra, de a bizonytalansága mégis arra ösztökél, hogy én legyek az, aki a kezébe veszi az irányítást... miféle irányítást? - Miért talán te? Ha én azt mondom, hogy egyszer minden a régi lesz, megint „hazudok”... Ha azt mondom, hogy megváltozik minden és lesz ami lesz, majd az idő eldönti, akkor csak még tovább őröljük magunkat miatta, mert valld be! Te is tudni akarod, hogy "mi lenne, ha..." Ha azt mondom, hogy én nem akarom, hogy minden ugyan olyan legyen, mert többet akarok, mint ami eddig volt és többet, mint amit most belengettünk, azt elhiszed? – Korábban barátok voltunk...jó barátok. Azzal viszont, hogyha esetlegesen Brian háta mögött kefélgetünk, mik leszünk mi egymásnak? Szeretők? Egy numera? Ki leszek én neki? Egy faszi, aki a pasijával ellentétben jól szuperál, ha a szexuális életéről van szó, és tudja őt helyettesíteni?... Érzelmek nélkül? Mert az érzelmeket Brian kellene, hogy adja neki, én csak élvezeteket... De tudnék én érzelemmentesen együtt lenni vele úgy, hogy évek óta őt akarom? Nem hiszem. Odeya után az első nő – és talán ezért olyan nehéz – akit igazán szeretni tudnék és akire vágyok. Hogy csináljam ezt lélek nélkül? Egy pillanatra mégis sikerül érzéketlenné válnom, másképpen nem lenne erőm, hogy nyissam az ajtót és kimondatlanul is az útjára engedjem... +16... viszont azzal, hogy visszajön és a fejemre olvas, minden addigi sziklaszilárdságomat és tartásomat tovaűzi. Keze csattan a mellkasomon, a végső döfést mégis az jelenti, ahogy a homloka megpihen ugyan ott, ahol a tenyere... úgy viszonzom a csókját, mintha az életem múlna rajta. Talán így is van. Múltkor csúnyán megkapargattuk az érzelmeink felszínét, ez a néhány hónap pedig nemhogy elcsitított volna bennünket, csak még tovább csigázott mindkettőnket, amely benne van Melody és az én határozott, követelőző és mohó mozdulataimban is. Őszinte leszek, nem így képzeltem el, hogy esetleg átlépjünk egy meghúzott határt, de már nem érdekel... A szívem megvadulva üti a saját, szabálytalan tam-tamját, a gyomrom meg-meg remeg, és érzem az ölem szorítását is, ahogy a képzeletem elszalad velem, mindahányszor a bőrét érintem. Megjegyzésére csak elvigyorodok, majd egy újabb követelőző csók kíséretében az asztalra ültetem. Felmorranok, mikor a hajamba túr és csak és kizárólag a kíváncsiságommal, hogy mik ezek a fémes csecsebecsék, vagyok képes némileg csitítani- és emlékeztetni magam arra, hogy nem kell kapkodjak. Picit, mintha megrettenne, majd nevetgélésére szórakozottan elmosolyodok, ami épp csak addig tart, míg kezemet a kérdéses darab csatjához nem irányítja. Nagyot nyelek, tekintetem az övét keresi, és hiába, hogy ő az, aki jóformán kiköveteli, hogy szedjem le róla, mégis egyfajta engedélyt kérek tőle a pillanatnyi tétovázással... Amit meg is kapok. Mikor fogai az alsó ajkába mélyednek, automatikusan benedvesítem a sajátomat, majd némi szöszölés árán sikerül! Az anyag végre elengedi magát, a csat kioldódik, lehámozni viszont nincs alkalmam; hasfalam megfeszül mikor körmei érintik a bőrömet, nem sokra rá pedig az övembe kapaszkodik, hogy mohón kioldja azt, és megszabadítson a nadrág szorításától. Ujjaim a combjába markolnak, ölem az övéhez feszül, és megborzongok a suttogó hangjától, a forró leheletétől a bőrömön. Üvölteni tudnék: a testem fel akar robbanni, a szívem őrült módon dübörög, a tudatomra pedig szépen lassan szürke köd ereszkedik és tudom, hogy ezen a ponton már képtelen lennék megállni... nem fogom őt elengedni, ha menni akarna, mint múltkoron. Csak a következő csókkal szabadítom meg a láncaitól, a csipkés anyagtól, hiszen ha valamire, akkor arra már semmi szükség. Fél szemmel lesek a mellei felé, s hálás lehetek az asztal jótékonyságának, hogy nem rest megtartani, mikor egy pillanatra mintha elgyengülnének a térdeim... Bár sanszos, lesz ez még más próba elé állítva. Finoman cirógatok végig ujjhegyemmel a vállán, a karján majd teszem meg újra ezt az utat ezennel a mellén. Óvatosan fogok rá, ügyelve rá, s szinte beleszédülök a bőre selymességébe és a ténybe, a tudatban, hogy itt van...az én kezeim között van. Szó szerint. Halk, reszketed sóhajjal temetem az arcomat a nyakába, szőke tincseit félre húzva, beléjük markolva húzom hátrébb a fejét, hogy jobban férjek. Itt-ott picit megcsípem a bőrt a fogaimmal, másutt apró csókokkal hintem be a nyakszirtjét és a vállát, míg ujjaim a farmer gombjával bajlódnak... Múltkor bezzeg futotta a minire...most küzdjek meg érte... Duplán nehezített pálya, arról nem is beszélve, hogy ki tudja mikor rúgja ránk valaki az ajtót. Bár ez zavar a legkevésbé, gyanítom ilyen berkekben láttak már hasonlót... Amint sikerül kioldani a gombot és a cipzárt, elhúzódok, de épp csak annyira, hogy megszabaduljak a felsőmtől, majd újra hozzá simulok és hátra billentem őt az asztalon hagyott dzsekijére, hogy valamelyest ránehezedve, ajkaim szabadon bejárhassák a nyakát, a mellkasát. Lassan, édesgetve érem a bőrét a melleinél; ott, s ha nem ellenkezik, balommal a farmer- és fehérnemű anyaga alá simítva az ölénél találom meg a saját magam boldogságát és izgalmát....
i need you to tell meeverything will be alright to chase away the voices in the night
when they call my name...
★ foglalkozás ★ :
• wanderers lead vocal
★ play by ★ :
Andy Biersack
★ hozzászólások száma ★ :
150
★ :
The way thatI survived It's a violent world, but todayI'm still alive
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Vas. Aug. 04 2024, 22:14
Ricky & Melody
The place I fear the most is the place I have to go to see the truth. It's okay to feel lost, it just means you are alive, I've told myself a thousand times. From the ashes we will rise.
Kissé úgy érzem, hogy magamnak keresem a bajt, hiszen megtehettem volna, hogy elsiklok a tény felett, hogy Odeya éppen Rickyhez tart. Megtehettem volna, de talán egész éjjel azon kattogtam volna, hogy milyen kárt okozhatott. Miatta tettem? Magam miatt? Jó kérdés, mindenesetre itt vagyok és a kijelentése olyan szinten üt a fejemben éket, hogy nem tudom szó nélkül hagyni azt. - Mint mindannyiunknak! – vágom rá én is, hiszen tényleg így van. Senki nem törölheti ki a múltját, minden embernek cipelnie kell a súlyát, csak annyi a különbség, kinek könnyebb, kinek nehezebb, de megértem... Érthető, hogy felcseszi az agyát és hogy minden porcikája ki van élezve az ilyen behatásokra, mint például Odeya megjelenése, így megpróbálom egy kicsit másfelől megközelíteni a dolgot. – Nézd, Ricky... Ha nem tudod ezt elengedni, ha nem tudsz ezen túllépni, sosem lesz minden rendben. Muszáj felszívnod magad és azt mondanod, hogy elég volt! Most a karrierre kell koncentrálnod és azokra az emberekre, akik töltenek, nem pedig akik lehúznak. – Nagyon szívesen mondanám neki, hogy segítek, hogy itt vagyok, ha kellek, de azok után, ami köztünk történt, nem tudom azt mondani teljes vállszélességgel, hogy én abba a kategóriába tartoznék, akik pozitívan hatnának rá, mert nem fogunk tudni eltekinteni attól a csóktól. Az érintésektől. És a túlcsorduló érzelmektől, amik mindkettőnk tekintetében megjelentek. Düh, vágy, csalódottság és még sorolhatnám. – Küzdened kell ellene, főleg, ha ennyire le tud nyomni. Ígérd meg, hogy nem engeded – pillantok rá, mélyen a tekintetébe fúrva a sajátom, mert hiába, nem úgy hangzott az előbbi kijelentése, mintha viccelt volna azzal, hogy képes lenne kinyírni magát az ilyen helyzetek után. Segíteni akarok neki, de mégis mintha én is csak mélyebbre lökném a szarban, de valahogy én sem tudom normálisan kezelni ezt az egész helyzetet, ami kialakult közöttünk. Akkor? – kérdezném, de a tekintete mintha az ellenkezőjét üzenné. Mintha ezt nem annyira tudta volna akkor és ott kezelni és azóta sem lépett túl rajta, talán épp annyira, amennyire én sem és hiába nem akartam erről beszélni, most éppen itt tartunk. - Így is épp elég nehéz tükörbe nézni – jegyzem meg az orrom alatt morogva, hiszen majdhogynem mindegy, hogy meddig mentünk el, tudjuk jól, hogy tovább is elmerészkedtünk volna. A fejemben megtörtént és ez épp elég probléma. Épp elég volt ahhoz, hogy napokig undorodjak magamtól és a tetteimtől. - Mennyi idő után? – kerekednek el a szemeim, hiszen ezen egy kicsit megakadok. Ez a megjegyzése azért is rekeszt meg, mert akkor ezek szerint talán tényleg nem hallucináltam sokszor, mikor valami mást láttam megcsillanni a szemeiben az elmúlt két évben és az ártatlannak tűnő megjegyzések mögött is volt komolyság. Figyelem, ahogy a cigijét méregeti és nagyot sóhajtok. Sokszor komolyan úgy kéne tennem, mint körülöttem annyi mindenkinek, mert úgy látom, minden könnyebben jön, ha elszippantanak egy gandzsát. A sok szar után, ami az elmúlt évben történt, csoda, hogy még nem mentem az elveim ellen ezzel kapcsolatban. Nagyot nyelek a kijelentésére, mert hiába próbáltam én határozott lenni, ha nem az egész lényemből jött, a nagyobb gond inkább az, hogy ő se érezte annak. - Hát akkor most is ezt mondom – vonok vállat, mintha közel sem érdekelne az egész, mintha könnyű lenne, de persze a szavaim nem ezt sugallják. – Nekem a pasim, de neked a barátod, Ricky. Segíthetnél, hogy kell tükörbe nézni azok után, amit tettünk – sóhajtok, miután megmasszíroztam a halántékom. Ha már miattam állt meg a múltkor, hogy nekem könnyebb legyen. De ő hogy tud ezek után Brian szemébe nézni? Igaz, nem kell neki minden nap, talán azóta nem is találkozott vele, igazából fogalmam sincs. A tekintetén látom, hogy nem tud mit kezdeni a megjegyzésemmel, hisz persze... én is tudom, hogy ez az én bajom, ezzel az egésszel nekem kell megküzdenem és nem neki. Az én dolgom, hogy valahogy billentsem azt a hülye mérleget és talán... talán meg is tenném, mert egyértelműen tudom, hogy ami jelenleg van Brian és köztem, az már nemhogy nem sorolható a normális párkapcsolati berkekbe, hanem mostanra már elég csúnyán el is mérgesedett, így az utóbbi hetekben olyan is volt, hogy napokig nem beszéltünk egymással. Belefáradtam abba, hogy abszolút nem mozdul a noszogatásomra, hogy nem érek el semmit az erőfeszítéseimmel. Egyszerűen nem megy. Én sem vagyok képes arra, hogy minden nap mosolyogjak és öntsem belé a lelket, mert néha már úgy érzem, nincs mit adjak magamból. Nem titok, hogy mióta Rickyből is kaptam egy kicsit, folyamatosan kicsapong a fantáziám és ez is csak afelé lökdös, hogy nem vagyok jelenleg jó helyen. Hogy lépnem kéne, és talán az is hozott ide valahol tudat alatt. Hogy megtudjam, hogy csak az alkohol volt azon az éjjelen, ami annyira fejbevágott vagy tényleg, józanon is épp annyira vonz. Talán nem is Odeya megjelenése volt a fő indok... Már magam sem tudom. Az viszont, hogy úgy fest, soha nem lesz már köztünk semmi ugyanaz, egy kicsit megrémiszt. Hogy miért? Mert mindig marha jól éreztem magam a társaságában. Annyira hülye tud lenni, hogy fél perc alatt képes mosolyt varázsolni az arcomra a puszta jellemével és mindez, minden eltűnhet, amit a szavai is alátámasztanak. A nevem hallatán hirtelen kapom a fejem az irányába és kiül az arcomra a tanácstalanság. - Nem tudod? Akkor mégis ki tudja? – vonom kérdőre, mintha lenne bármi jogom hozzá és ahhoz, hogy a szavába vágjak. – Éppen eléggé belebonyolódtunk már – emelem égnek a tekintetem, de nem telik bele pár másodpercbe, hogy le is higgadjak, vagy talán éppen most kezdek még idegesebb lenni, már nem is tudom, csak arra tudok figyelni, hogy egyre csak közelebb jön. Megint annyira, hogy képtelen vagyok gondolkodni és bármi értelmeset mondani, főleg így, hogy a kék íriszek szinte hipnotizálnak. Talán ez az a pont, mikor rájövök, hogy nem az alkohol volt a ludas pár hónapja, mert halál józanon is épp annyira kívánom a csókját, mintha legalább öt feles lenne bennem. Érzem, hogy ha most nem lépek le innen, akkor még nagyobb őrültségbe sodorjuk magunkat, így nem is tétovázok sokáig, hogy éljek a lehetőséggel, mikor kinyitja az ajtót. A folyosón szedve a lábaimat, indulatokkal telve szakítom le a nyakamból a STAFF badge-et és hajítom el, mit sem törődve vele, hogy hol találtam és kié és hogy talán a kordonoknál majd kérdőre vonnak a biztonságiak, hogy mégis mi a francot kerestem idebent. De nem jutok el addig, hiszen túl nagy bennem a feszültség, hogy ne olvassak Ricky fejére és hogy ennyiben hagyjam a dolgokat, így elég hamar meg is fordulok. Fogalmam sincs, hogy mit csinálok, hogy most írom alá ezzel a kvázi halálos ítéletemet, de képtelen vagyok parancsolni a bennem dúló mindenféle érzelemnek. Egyszerűen túlcsordulnak... Talán azt gondolta, hogy nem jövök vissza, hisz normál esetben tényleg nem is tettem volna. Ha én egyszer lelépek, akkor lelépek és ennyi... Ez most viszont egy kicsit más. Ricky arcán észrevehető, hogy elsőre nem is tudja, mit mondjon, de nem is várok tőle rögtön válaszokat. Nem is tudom, hogy egyáltalán van-e ezekre válasz... Támadok, de nem engedem menekülni a szavaim elől és közel érve hozzá már a tekintetét sem eresztem, viszont amint a végére érek és egy mosoly formálódik az arcán, lemondóan sóhajtok és a kezemből leejtem a táskám is. A kézfejem egy pillanatra elhúzom tőle, mikor az ujjai az enyémekre lelnek, de pár pillanat sem telik bele, mire aztán nem vonakodok. Homlokom pár pillanatra a mellkasának döntöm, miközben beszél, aztán nagyot nyelve pillantok fel újra rá. Végül is igaza van, most már nem egyedül kell beledöglenie a dolgokba, mert magával ráncigál engem is és ezt szavakba is önteném neki, csak közben mégiscsak folytatja, mostanra pedig már én is szívesebben inkább csak befognám a száját... Talán, ha a szoba másik feléből vagdalóztam volna neki a szavakkal, nem kellene ennyire küzdenem azellen, hogy engedjek a kísértésnek, hogy újra közelebb érezzem magamhoz, mint amennyire szabadna. Pár pillanat alatt száll el teljesen az agyam és nyújtózom a csókjáért, mikor pedig megkapom, egy kicsit sem fogom magam vissza. Benne van ebben minden, de leginkább türelmetlenségről és a vágyak beteljesületlenségéről árulkodik és az csak méginkább megvadít, ahogy ő is birtoklón von közelebb magához. - Hogy én mennyire utállak, Simmons – szöknek ki belőlem a szavak, mikor pár pillanatra elszakad tőlem. Persze, hogy nem erről van itt szó, egyszerűen csak nem tudom szó nélkül hagyni, hogy az előző szavaival nemhogy észhez térített volna, hanem méginkább csak lökött egyet afelé, hogy megtegyem, amit nem kellene. Ahogy a tetteim se állnak a szavaim mellé, ugyanis mikor újra megcsókol, a karjaim a nyaka köré fonódnak, hogy megkapaszkodjak és ezzel segítsek neki, hogy az asztalra ültethessen. A vállamra akasztott bőrdzseki tompán puffan az asztal lapján, ahogy a hajába túrva vonom még közelebb magamhoz a csók közben. Mikor aztán elszakad tőlem és a nevemet hallom tőle, hirtelen azt hiszem, hogy most ő lesz az, aki visszavonulót fúj, hogy itt a „bosszú” ideje, pedig a szívem olyan vadul dörömböl, hogy szinte messziről hallom a hangját is. Kérdőn vezetem fel rá a tekintetem, de közben szinte éget az érintése, ahogy az ujjaival végigszánt a derekamtól a hasamig. A kérdésére halkan nevetem el magam. - Ezek... – köszörülöm meg a torkom a hangomat keresve. - ... ezek olyan felesleges csilingelő, fesztiválkiegészítős szarok, amik csak akadályoznak... – veszem előre a hajam az egyik oldalon, hogy aztán megragadjam a kezét, ami a hasamnál bóklászik és a derekam környékére irányítsam, ahol ennek a felsőrésznek a láncokkal együtt van a kapcsa. - ... szóval talán jobb, ha nincs is rajtam – harapok az alsó ajkamba, mire kintről a szoba csendjéhez képest hatalmas ovációk és füttyögések hallatszanak a színpadról és a környékéről. Mostanra totálisan elengedtem a gondolatokat, amik kétségbe vonhatnák a tetteimet és az sem érdekel különösebben, hogy a telefonom őrült rezgésekbe kezd a földön heverő táskámban. Jobb kezem Ricky pólója alá siklik és körmeimmel óvatosan szántok végig az oldalán, majd ujjaim vissza is térnek az övcsatjához, amivel rögtön el is kezdenek bíbelődni. Egyre gyorsabban veszem a levegőt, úgy érzem, nyomban megfulladok és a végtagjaimból is mintha kiszállna a vér pár pillanatra, úgy fut végig rajtuk a zsibbadás. A testem üvölt az érintéseiért, és most már kicsit sem érdekelnek a következmények, hiszen... - Most viszont határozott leszek, Ricky... – suttogom, ahogy elhajolok mellette, miközben kicsatolom az övét és kigombolom a nadrágját. – Ezt akarom... – karcolom végig a fogaimmal a fülét, majd visszahajolok hozzá egy újabb csókért, miután pár pillanatra megkerestem a tekintetét. Az pedig legyen a holnap kérdése, hogy hogy számolok el magammal, de az egész biztos, hogy most már valamerre lépnem kell és ez most csak megerősítést ad arra, ami napok, vagyis inkább már hetek óta érlelődik bennem.
If you are a giver and you have a big heart, to be truly happy in life, you must learn when to let go. Naturally, you're going to care when you shouldn't, you're going to stay longer than you should, and you're going to give when you have nothing. Know when to stop and let things be.
Their story: different pasts and different pain.
same heart, same love. perfect for each other.
★ lakhely ★ :
Brooklyn
★ :
★ idézet ★ :
Dance is the hidden
language of the soul.
★ foglalkozás ★ :
bartender (Hotel Artemis)
★ play by ★ :
Ester Exposito
★ hozzászólások száma ★ :
143
★ :
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Csüt. Aug. 01 2024, 08:44
breathe...
Néhány perc... csupán ennyire van szükség ahhoz, hogy az önmagából teljesen kifordult hangulatom más, de hasonlóan kényelmetlen és szokatlan gúnyát öltsön. Egyesülni látszik benne a harag, a feszültség és az elveszettség a Mel iránt érzett rajongással, ami mondjuk ki, egy sajátságos szerelemként is bőven megállná a helyét. Ricky Simmons a szerelemről hadovál... Ezt is megéltük. Legalábbis egy szebb világban már annak számítana; túl régóta tart, őszinte, csak mindeddig könnyebb – és okosabb – volt elfeledni, eltemetni és jó mélyre ásni. Én viszont soha nem fogom tagadni, hogy volt, létezett és létezik is, csak épp kimondatlanul és inkább „itt bent”. Láthatatlanul így se maradt, voltak akik sejtették. Haverként, "testvérként" mégse kérdeztek, nem vártak válaszokat; tudták, hogy mit jelent számomra szeretni, ragaszkodni és vágyakozni valaki után és mit jelent, hogy képtelen vagyok, nem tudok, vagy egyszerűen nem akarok lépni… Végre megtettem... még, ha szükséges is volt hozzá egy kis plusz löketre, ma pedig Melody tette meg ugyan ezeket a lépéseket úgy, hogy talán nem is gondolt bele, hogy mit csinál, mit indít el vele… - Mindig a nyakamban liheg a múlt! – Vágom rá határozottan, némi éllel a hangomban. És ez nem csak Odeyára vonatkozik, hanem minden másra is. – Én csinálnám! Látod, hogy csinálom… jobb dolgom is lenne, minthogy állandóan valami szarságon agyaljak. De ha valami jó, ha valami megy, ha tolják a szekeremet, mert nyilván ez volt az első... ez az első – javítom ki magam – és ez nem csak a jelenem, de a jövőm is, tuti beüt a szar. Hidd el, van mire koncentráljak – lendül a kezem az ajtó irányába, utalva a színpadra, arra, amit nap, nap után csinálok és csinálunk a srácokkal. Ami az igazi szerelmem és a vágyaim netovábbja. Mégis… hiába, hogy a színpad az igazi, ha mégse elég. Valami hiányzik… – Illetve lenne mivel foglalkozzak! Ez is épp elég "sokk". Viszont ilyen vagyok… ha pofán vág vagy hátba szúr a múlt, azt mindig megérzem és nincs hatalmam felette. És mostanában „kard ki kard!” a viszonyunk egymással – tudom jól, hogy milyen vagyok, de talán ez az első alkalom, hogy végre valahára be is vallom nem csak Melodynak, de saját magamnak is. És a legnagyobb nyomorúság benne, hogy hiába vagyok tisztában ezzel, ha képtelen vagyok változtatni. Ehhez egyedül kevés vagyok és nincsenek meg azok az impulzusok, az a fajta és jellegű támogatás, amely segíthetne. Más kérdés, hogy talán nem is teszek érte eleget. Bármennyire is én vagyok az, aki üvöltve, dobálózva hőbörgött alig tíz perccel ez előtt, mégis Melody az, akinek egyre sűrűbben látom az arcán viszont az „úgy képen törölnélek” grimaszt. Józan fejjel, minden különösebb inger, harag és sérelem nélkül meg is érteném, sokszor én se vagyok képes elviselni és tolerálni a saját baromságaimat, hogyan várhatnám el azt mástól? Mégis rosszul érintenek a kapott gyomrosok. Állkapcsom fájdalmasan megfeszül, még a fogaim is belesajdulnak. - Épp elég „nemet” mondott már nekem az élet ahhoz, hogy tudjam kezelni a szorult helyzeteket… - keresem meg a barna tekintetet, s bár a szavaim mást mondanak és belé akarnak marni, érzem, hogy az arcizmaim megvonaglanak és jóformán látom magam előtt a saját tükörképem kétségbeesett, Melnek címzett fintorát: ne csináld ezt te is, könyörgöm! – Miattad álltam le és nem azért, mert megállítottál… hanem mert tudtam, hogy képtelen lettél volna tükörbe nézni utána. Ehhez pedig nem akartam asszisztálni... És talán hihetetlen, de nekem többet ér egy együttlét – vele – minthogy a másik megbánja vagy szarul érezze magát amiatt, mert hibát követett el… – folytatom egészen csendesen, de a lófaszt tudtam! Egyszerűen betojtam és hiába élveztem minden másodpercet, szégyelltem magam, amiért az eszemet vesztettem és képtelen voltam uralkodni a józan eszem vagy a testem felett. Arról nem is beszélve, hogy nem vettem figyelembe azt, hogy őt jobban megütötte az alkohol, mint engem, így kis híján visszaéltem- és kihasználtam, hogy nem volt beszámítható állapotban. De mit tehettem volna, mikor megbolondított a közelsége, mint ahogy teszi azt most is azóta, hogy átlépte a küszöböt. – És igen… talán azért is. Tévedtem, sajnálom – tárom szét a karjaimat – azt hittem, hogy menni fog. Hogy ennyi idő után végre menni fog. De sokadszor tanulom meg a saját káromon, hogy „hinni a templomban…” – apró mosolyt eresztek meg felé, miközben vetek egy pillantást a görcsösen szorongatott, hajdanán magát cigarettának nevező fehér pálcára. Őszinteség mi? Mindig az voltam, de ez a szemét kis dög már-már elviselhetetlenül őszintévé tesz. Először, pont ahogy ő, úgy én se merek rá nézni. Tartok attól, amit látok majd rajta, ami az arcára van írva, vagy amit rejtenek a mozdulatai… ha valamivel, akkor ezzel jócskán próbára tehetem magunkat. És nem csak a barátságunkat, de azt is, hogy a jövőben mit engedhetünk meg magunknak, vagy egyáltalán akarunk-e a másik társaságában mutatkozni? Hogy fogunk mi egymás szemébe nézni? Lesz olyan, hogy egyszerűen csak átgördülünk és túljutunk ezen, hogy aztán együtt röhögjünk rajta? „Voltunk mi ilyen balfaszok is.” Jelen állás szerint ezt a forgatókönyvet a legnehezebb elképzelnem. Először csak egy halk hümmentéssel kommentálom a szavait, majd azzal a lendülettel, mintha a világom omlana össze, leszegem a fejem. - Nehéz valamit „határozottnak” tartani, ha nem érzem annak – sóhajtom, és elhúzott szájjal lépek vissza az asztal mellé, hogy a pernyét az annak feltalált helyre szórjam – de persze! Ha most is ezt mondanád, akkor az lenne. "Elég határozott" – nem úgy a hangom, amiben közel sincs ott az az erő, amit talán ő is megszokhatott. Hamar megerősít abban, hogy az érzéseim nem csaltak se akkor, se most. Óvatosan megvonom a vállam, és a szemeit fürkészve próbálom, ha más nem, hát sugallni, hogy ezt a meccset magának kell lejátszania. Nyilvánvaló, ha eljutottunk eddig, a bizonytalanságig és a kérdésekig, annak oka van. Otthon is, a fejében és a lelkében is. De ki vagyok én, hogy szavakat adjak a szájába? - Jaj, Melody… – rázom meg a fejemet, hangom az átlagnál is ércesebben szól, és olyan gondterhesen dörzsölöm meg az arcomat, mintha most kellene döntenem arról, hogy mit választok; a sikert és a zenét, vagy az életen át tartó boldogságot, de ezek nélkül. – Mindketten tudjuk, hogy ha ebbe jobban belebonyolódunk, akkor minden változni fog. Nem csak a kapcsolatunk, de te is és én is… De nem tudom! – Nézek rá tanácstalanul. – Őszintén mondom, hogy nem tudom. Ezzel foglalkoztam eddig a legkevesebbet, épp elég idegőrlő, hogy képtelen vagyok hű maradni a szavaimhoz és magamhoz vagy belátni azt, hogy ez most más… ez van! Elment az eszem… … mit gondoltam, mikor elindultam felé, hogy a mindkettőnk számára óvatlan mozdulatokkal és tettekkel újabb gátakat törjek át? Drake, ha itt lenne talán tarkón vágna egy hűtőből előbányászott üveggel, mondván csihadjak és ne nehezítsem meg még jobban. De nincs itt, nincs ki visszatartson. A kérdésére nem válaszolok, csak benedvesítem az ajkaimat, ahogy újra és újra lemeózom a számomra kívánatos, és szemközelben lévő pontjait. Mintha ez lenne az utolsó pillanatom, amikor megtehetem… a látványából, a közelségéből próbálok töltekezni és erőt gyűjteni, holott egyre csak azt érzem, mintha a tagjaim zsibbadtsága és bizsergése egyben azt is jelentené, hogy lassan elveszítem a kapcsolatot a külvilággal. Akár saját magammal is… képes lennék rá, megtenném és átlépném a határainkat újra meg újra, és érzem a levegővételén, látom a mellkasának emelkedésén és süllyedésén, a szemei csillogásában, hogy talán ő is velem tartana… de végezetül pont ez az, ami észhez térít. A testünk jelzései, mert tudom, hogyha most nem hagyom őt elmenni, akkor soha többet nem fogom elengedi… Az ajtó nyílik, a kinti zajok felerősödnek, Melody pedig mintha visszatérne a jelenbe… és ez az a pillanat, amikor elfordítom a fejem. Nem akarom – nem tudom! – végig nézni az arcának változásait. Azt, ahogy a harag, a csalódottság és valami más váltakozva uralkodik el a vonásai felett. Azzal mintha a saját magam vereségét ismerném be: elengedtem... pedig valójában talán most láncoltam őt magamhoz. Az ajtó dörrenésére összerezzenek, de annyi még van bennem, hogy elsétáljak az asztalig és elnyomjam a csikket, ami mindeddig olyan kitartóan füstölgött, már hosszú ideje érintetlenül az ujjaim között… ezzel egyidejűleg mérhetetlen melankólia kezdi nyomni a mellkasomat. Szinte fojtogat a hirtelen magány, mintha a szoba minden egyes fala röhögve, gúnyolódva nézne rám… hát ezt is jól elintézted, Simmons! Ugyanakkor van bennem egyfajta elégedettségérzés is: szembesítettem őt azzal, hogy mit csinál. Az elevenébe találtam, most pedig… … újabb dörrenés, és mire felé fordulok, már ott áll indulattal telve, és meg merem kockáztatni, hogy látok még valami mást is a szemeiben. - Hogy? – Csak ennyit bökök ki, talán esélyem sincs többre, hiszen folytatja ő anélkül, hogy bármi mást kérdeznék. Szemöldökeim a homlokom közepébe költöznek, ajkaim elnyílnak egymástól és egy lépést hátrálok, mikor egészen közel ér hozzám. Tenyere csattan, kékjeim egy pillanatra megállapodnak a karcsú ujjain, majd a hosszú pillákon, az ideges, elveszett tekintetén. Megőrjít. Ahogy a tudat is, hogy védenem kellene magamtól, eltaszítani, mégis képtelen vagyok rá. Szelíd mosolyt küldök felé, miközben kezem az övét keresi magunk között, s mikor meglelem, ujjaim az övébe fonódnak. – Ne légy szőke! – Morranok fel. - Pont ezért! Miért és hogy kopogtattam volna akkor, amikor minden rendben volt az életedben? Hogy tehettem volna? Boldog voltál, tudtad ki mellet volt akkor a helyed én pedig nem vagyok akkora hülye, hogy akkor okozzam magamnak a legnagyobb fájdalmat, amikor biztos lehetek benne, hogy beledöglök… - akkor meg se fordult volna a fejében, hogy lehetnénk esetleg „mi”. Láttam őt, boldog volt, de legalábbis megvolt mindene, amire szüksége volt. Hogy jöhettem volna én a képbe? – Ennyire nem utálom magam. És látod… - suttogom közelebb hajolva, mintha tartanék attól, hogy más is meghallja rajta kívül – rémesen rosszul viselem a visszautasítást… - de még milyen rosszul! Mosolyogva hümmentek. - Akkor... Mi lenne, ha engednél neki…? – Kérdezem, de inkább egy kéretlen tanács ez - ha nem ő lenne, nem is osztogatnám. A hangom jóformán elhal, mikor ujjai a felsőmbe kapaszkodnak, ő pedig feljebb nyújtózkodik, hogy ajkai érinthessék az enyémet. Szívem jókorát dobban, az addig az övét fogó kezemmel közelebb vonom, mintha magamba akarnám őt olvasztani, míg másik a nyakára simul. Olyan hévvel, olyan vehemenciával viszonzom a csókját, mintha elvonási tünetekkel bajlódnék… nem állítok valótlant, január óta másra se tudtam gondolni csak rá, tök mindegy, hogy kivel próbáltam vigasztalódni, ki segített felejteni. Nekem ő kell. Kezem a karján át a derekának fedetlen bőrére siklik; szinte beleremegek a jóleső érzésbe, egy pillanatra el is húzódok tőle, hogy magunk közé pillantsak, lássam a láncokkal borított testét, és ezzel együtt levegő után kapjak... nem is tudom mióta tartottam vissza? Mondhatnánk, túl sok az impulzus... De ebbe most szívesen belefulladok. Vágytam és akartam ezt a csókot, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem készültem rá, de valahol mégis meglepett… egészen furcsa és fullasztó ennyi egymásnak ellentmondó érzésbe nem beledögleni egy kicsit. Nagyot nyelek, ujjaim az arcára simulnak, majd határozottan csókolom őt újra, s ha nem ellenkezik, ha nem dönt úgy, hogy „erről ennyit, érd be ezzel”, megemelem, és fordulva az asztalra ültetem. Így lépek be a lábai közé; testtel az övéhez simulok, tenyerem az asztal lapján csattan a feneke mellett, hogy tartani tudjam magam. - Melody... – kezdek bele hangomban végtelen ércességgel, miközben ujjbegyemmel végig cirógatom a bőrét a köldökéig, ott pedig belekapaszkodok a láncaiba - ... mik ezek? – Suttogom az ajkára vigyorogva, játékos, izgatott tekintettel pillantva az említett kiegészítőkre, onnan a szemeire...
i need you to tell meeverything will be alright to chase away the voices in the night
when they call my name...
★ foglalkozás ★ :
• wanderers lead vocal
★ play by ★ :
Andy Biersack
★ hozzászólások száma ★ :
150
★ :
The way thatI survived It's a violent world, but todayI'm still alive
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Kedd Júl. 30 2024, 00:39
Ricky & Melody
The place I fear the most is the place I have to go to see the truth. It's okay to feel lost, it just means you are alive, I've told myself a thousand times. From the ashes we will rise.
Vállat vonva nyugtázom, hogy nem kíván velem üvölteni, amit persze értékelek még akkor is, ha egyébként tényleg képes lettem volna elengedni a fülem mellett a szavakat, bármennyire is sértő lett volna jelenleg, mert tudom, haragból születtek volna. Legalábbis azt hiszem, de így nem kell kipróbálnunk, hogy visszavonulót fúj ezzel kapcsolatban. Mondjuk igazán nem is tudom, mit lennék képes jelenleg jobban kezelni, mert ezzel sem sokat segít, ahogy méreget. Nem enged elvonatkoztatni attól, ami köztünk történt, pedig próbálnék én újra barátként tekinteni rá. Mintha az olyan könnyű lenne, ahogy ő azt állította... Egyszerűen képtelen vagyok elsiklani a megjegyzése felett szó nélkül, mikor azt állítja, hogy Odeya miatt képes lenne akár kinyírni is magát és lehet, hogy egy kicsit hevesebben reagálok a kelleténél, de nehogy már! A reakciójára megforgatom a szemeim, hiszen tényleg sikerült a lényeget megfognia és olyan szúrós tekintetet kaphat tőlem, ami talán észhez téríti egy kicsit. - Ennek határozottan örülök, de itt nem ez a lényeg – adok is hangot a véleményemnek. Végig hallgatom, amit mond, mire aztán befejezi, ismét egy kicsit felmegy bennem a pumpa. – Dehogynem, pontosan arról van szó... Össze kell magad szedni és a jelenre koncentrálni, nem pedig a múltra. – Tudom én, hogy milyen egy csúnya szakítás, nem kell elmagyarázni. Oké, talán az enyéim közül egyik sem volt olyan, ami ennyire gáz lett volna, mint az övé és azt is értem, hogy Odeya nem hagyja mostanában nyugodni, de akkor is. Ez nem megoldás, amit az előbb kiejtett a száján. – Akkor meg értékelni kell azokat, akik jelen vannak, nem? – lendítem a karom hevesen felfelé. Hihetetlen, hogy mennyire fel tudja húzni maga köré a páncélját, mikor megszorongatják egy kicsit is és mennyire csúnyákat tud odaszúrni. Őszintén, fogalmam sincs, hogy mit keresek még itt, de nyilván nem ezért jöttem, hogy összekapjunk vagy hogy éppen rontsak a helyzetén. Én ide úgy jöttem be, hogy kirángatom abból a kibaszott gödörből, amibe Odeya az imént szépen beletaszította, nem pedig még mélyebbre lököm benne, erre mi történik? Éppen ez. Nem tehetek róla, de egyszerűen felháborít az egész. Sosem tudtam mit kezdeni az ilyen szuicid gondolatokkal, nem tudtam velük azonosulni, mert szerintem ha valaki az öngyilkosságba menekül, az gyáva személyiségre utal és arra, hogy nem fogadja el a segítséget. Éppen ezért aggódom kicsit Brian miatt is, mert elég durván beleesett a depressziójába és ha nem fogadja el a pszichiáter segítségét, akkor ki tudja, egyszer mire érek majd haza?! És most Ricky is. Komolyan mondom, nem tudom, hogy kerültem én ilyen környezetbe, de én sem vagyok Szűz Mária, hogy mindenkit meg tudjak menteni. Ettől függetlenül magába kerít az aggodalom és a következő megjegyzésére már csak hirtelen kapom rá a tekintetem és egy hajszál választ el attól, hogy összeszedjem magam és becsapjam magam mögött azt a kurva ajtót. Szerintem átragadt rám Ricky idegessége -mert alapjáraton tudom venni a poénokat, már ha ez az volt-, de ahogy látom, neki felfelé ível a szája széle, bár sejtem, hogy nem jókedvében. A következő kijelentésére azonban már ironikus mosollyal az arcomon ingatom meg a fejem. - Tényleg? És mégis miért? Mert nem vagy képes mégsem barátként tekinteni rám? Vagy mert képtelen vagy elfogadni, hogy nem sikerült a múltkor megdöntened és hogy valaki nemet mondott neked? – szúrok vissza a szavaimmal idegesen, mert tényleg bánt, amit mond. Tekintetem messzebről is az övébe fúrom és nagyot nyelek. Mondjuk sejtettem, hogy nem én leszek az a társaság, akire vágyik, de ezt így szavakba öntve hallani, mégsem esik annyira jól. – De tudod mit, Ricky? Majd máskor háromszor is átgondolom és ezt mindenesetre észben tartom. – Érdekel is engem, hogy mit csinál? Felőlem akár meg is ölheti Odeyát, ha már itt tartunk. Igazából nem is az érdekelt, hogy a nővel mi lesz, ha összetalálkoznak, hanem inkább az, hogy Rickyre milyen hatással lesz és a sejtéseim bebizonyosodtak, mert eléggé kifordult önmagából. Persze, hogy rossz öltet volt idejönni, de az sem lett volna jó ötlet, ha hagyom az egészet, már csak magam miatt sem. Mikor megerősíti a gondolatom, azt hiszem, eljött ennek a beszélgetésnek a vége és jobban is teszem, ha most visszamegyek és nekiállok bulizni. Nem ezért vagyok itt, hogy egyes emberek a hátuk közepére se kívánjanak, ugyebár... Mély levegőt veszek és éppenhogy nem fordulok az ajtó felé, mikor újra megszólal. Ahogy belekezd, szólásra is nyitom a szám, hogy azonnal hagyja abba, ne mondjon egy szót se többet. Nem akarom hallani, mert azzal egyre közelebb lök afelé a rohadt szakadék felé, aminek a szélén egyensúlyozok már hónapok óta. Azóta, mióta kiléptem a lakásának az ajtaján. Jobb lenne nem meghallani, amit mond, de pár szava után, mégiscsak becsukom a szám és lehajtom a fejem, pár pillanatig csak így hallgatom, mert nem bírnék a szemébe nézni. Nem szeretném, ha észrevenné csak egy kis szikráját is azoknak az érzelmeknek és a vágynak, ami bennem dúl, amit próbálok elnyomni magamban. A táskám zipzárját kezdem el az ujjaimmal csesztetni, de idegességemben -vagy ki tudja, miben-, az ujjaim remegni kezdenek, így inkább hagyom a francba és végül felnézek rá. Bár ne tettem volna, ugyanis a tekintete mintha a vesémig látna hirtelen. A szavai visszhangot vernek a fejemben és nem is tudom, mit kéne erre mondanom most. - A múltkori „nem” nem volt elég határozott? – keresem meg végül a hangom és ezt az elbaszott mondatot sikerül kinyögnöm neki. Persze, hogy nem, hiszen én sem akartam elmenni. A testem és a lelkem minden része maradni akart volna reggelig, de azok a bizonyos elvek, amiket ő is említett az előbb, kötöttek. – Te is tudod, hogy nem csinálhatom ezt Briannel – teszem hozzá, amivel keresztül is húzom az esetleges állítást, miszerint határozottan távoztam volna tőle pár hónappal ezelőtt. A gyomrom is görcsbe rándul, ha arra gondolok, hogy a tudomására jut, hogy mit tettünk -és mit tehettünk volna- akkor és ott. Megadnám a kegyelemdöfést neki, ez egész biztos. - Szóval te most azt akarod mondani nekem, hogy ezentúl semmi nem lesz a régi? Hogy képtelen vagy hű maradni a kijelentésedhez? És mégis mi lesz? Majd megbeszéljük, hogy a baráti összejöveteleken melyikünk jelenik meg? Ez nevetséges. – Mintha ez lenne a legnagyobb probléma az életben. És még azt hittem, hogy majd én nem fogok tudni túllépni a történeteken és soha többet nem fogok tudni rá barátként tekintetni, erre azt mondja, hogy nem akar a haverom lenni? Hát akkor ez így tényleg gyönyörű lesz. Természetesen nem megyek sehova, hiába integet itt nekem az ajtó felé, bár lehet, hogy az lenne a legjobb megoldás. Elmenni és majd jelt ad. Vagy ő vagy én. De szar állapotban van és nem akarom így itt hagyni. Még akkor sem, ha megesz az ideg, jobb tudni, hogy lesz-e valaki, aki majd figyel rá az este hátralévő részében. A szavai viszont kicsit sem nyugtatnak meg, sőt, csak úgy érzem, ezzel is provokálni akar, ezért is fordítom vissza felé a szavait és láthatóan érti is, hogy miért csinálom. Ahogy felém indul és egyre közelebb ér, lépek néhányat hátra, mert ő is és én is tudom, hogy jobb, ha megtartjuk a tisztes távolságot, főleg ilyen érzelmi hullámvasút után, amire az imént kerültünk fel. - Láthatóan elég hülye tudok lenni bármihez, valóban... – mondom halkan, mikor aztán a hátam a falnak feszül. – Te se csináld, Ricky, miért provokálsz? – fúrom a mogyoróbarna szemeim az övébe, bár igaz, nem is engedné, hogy másfelé nézzek, olyannyira próbál olvasni belőlem. Az érintésére szinte vissza is fogom a levegőt, bár így is az orromba kúszik az orrfacsaró füst, mégis ez érdekel most a legkevésbé. Semmit nem akartam jobban elkerülni jelenleg, minthogy ennyire közel legyen, ugyanis az érzékeim pattanásig feszülnek és szinte attól is végigfut a borzongás rajtam, ahogy a tekintete az ajkamra, majd a dekoltázsomra siklik, ami vadul emelkedik fel-le. Szinte már újra vágyom arra, hogy megcsókoljon és pár pillanatig azt is gondolom, hogy meg fogja tenni, de mikor kinyitja az ajtót mellettem, a kinti hangok kicsit fejbe kólintanak, de ennél is jobban az, hogy ellép előlem és pár pillanatig úgy érzem, hoppon maradtam. Hogy magamra hagyott az összes bennem dúló kérdéssel, érzéssel és dühvel. Megköszörülöm a torkom és a hajamba túrva lépek egyet az ajtó felé, hogy a kilincsre fogjak. Mennem kell. Képtelen vagyok kiigazodni ezen az egészen, ami itt történik, ami bennem történik... Nem mondok semmit, egyszerűen csak távozok és talán egy kicsit határozottabban, de becsapom magam mögött az ajtót... A szavai visszhangoznak a fejemben, mintha belülről dübörögnének benne és azt mantráznák, hogy menjek vissza. A testem remeg a düh és a vágy egyvelegétől és utálom az egész világot, amiért ez történik és jelenleg Rickyt is, amiért ezt csinálja velem. Az őszintesége -ami akár a fű hatása, lényegtelen- éket vert bennem és egyelőre fogalmam sincs, mit kezdjek ezzel. Nem erre számítottam. Nagyon nem... A folyosó feléig jutok nagyjából, mikor olyan lendülettel pördülök meg, hogy ha valaki látja, azt hiszi, ottfelejtettem valamit, olyan sietősen lépdelek visszafelé és rontok be az ajtón, nagy lendülettel berakva azt magam mögött. Nehezen tudok jelenleg az indulataimnak parancsolni és egyelőre fogalmam sincs, hol fogom ezt a feszültséget levezetni, ami bennem gyülekezik. - Miért most jössz ezzel, hm? – keresem meg a tekintetemmel Rickyt és el is indulok felé, míg nem érek hozzá teljesen közel. - Miért nem akkor kopogtattál és állítottad, hogy nem akarsz csak a haverom lenni, mikor minden kurvára rendben volt az életemben? Akkor talán tudtam volna normálisan nemet mondani. Volt rá másfél-két éved! De most? – csattan egy kisebbet a tenyerem a mellkasán, majd ott is felejtődik azon. - Felkavartad az állóvizet és azt várod, hogy legyek határozott és egyenes. Ez nem fair, érted? – hangom elhalkul a mondandóm végére, a szívem pedig olyan vadul dörömböl, hogy majdnem kiszakad a bordáim közül. Igyekszem lassítani a légvételemen, hogy normálisan magamhoz térjek, de ujjaim a pólója anyagába kapaszkodnak, és így húzom magam egy kicsit feljebb és emelkedek lábujjhegyre, hogy közelebb kerüljek hozzá. – Nem tudok nemet mondani őszintén, mikor szívem szerint engednék a vágynak – suttogom szinte az ajkaira és nem is tudom magam tovább türtőztetni, megcsókolom. Újra. És ez a pár hónap egy örökkévalóságnak hatott, ami eltelt az előző óta.
If you are a giver and you have a big heart, to be truly happy in life, you must learn when to let go. Naturally, you're going to care when you shouldn't, you're going to stay longer than you should, and you're going to give when you have nothing. Know when to stop and let things be.
Their story: different pasts and different pain.
same heart, same love. perfect for each other.
★ lakhely ★ :
Brooklyn
★ :
★ idézet ★ :
Dance is the hidden
language of the soul.
★ foglalkozás ★ :
bartender (Hotel Artemis)
★ play by ★ :
Ester Exposito
★ hozzászólások száma ★ :
143
★ :
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Vas. Júl. 28 2024, 00:22
breathe...
- Melody… - hangom hitetlen és tanácstalan - nem fogok veled üvölteni… - jelentem ki a tőlem telhető legnagyobb határozottsággal, majd vetek rá egy óvatlan pillantást. Ez az, amit a legjobb tudásom szerint kerülnöm kellett volna, hiszen ennek folyományaként úgy mérem őt végig, mintha itt helyben képes lennék levetkőztetni a puszta tekintetemmel. Szeretnék a ruha mögé látni, hiába, hogy így is alig takarja valami a testét, de még tökéletes, hogy azt mondjam: van mit a képzeletre bízni. Hosszú-hosszú hónapokon, már-már éveken keresztül képes voltam arra, hogy így vagy úgy, de elzárjam az iránta érzett érzéseimet. Igyekeztem, hogy tényleg csak barátként tekintsek rá, de ez a gát, ez az önmegtartóztatás és szigor most átszakadt. Megéreztem az ízét, a testének melegét, érintettem a bőrét ott, ahol az előtt soha; a tiltott gyümölcs valósággá és elérhetővé vált, mert ő is megrendült és elgyengült, számomra pedig egy olyan erős függőséggé alakult, ami túltesz azon is, amit csak a drogok vagy az alkohol képes produkálni. Nem ér fel ehhez egy korábbi numera se, vagy hosszabb ideig tartó őszinte, lélekerősítő kapcsolat... Ahogy visszakérdez és számon kér, ahogy próbál szavakban mérhető pofonokkal irányba állítani, az ébreszt rá arra, hogy a sértettség, a harag és a sebezhetőségem az én valódi ellenségem. Mint ahogy nem elég kimondani, hogy valójában vannak szuicid hajlamaim, de tudatosul bennem az is, hogy hiába, hogy ezzel ténylegesen tisztában vagyok, felvállalom, de arra már nem vagyok képes, hogy tenni is tudjak ellene. Nem kérek segítséget, pedig szükségem lenne rá. Tényleg ennyire ostoba lennék? Ennyire nem vagyok képes túlmutatni a problémáimon és rendezni a soraimat? Világéletemben kemény, erős akaratú ember voltam… olyan, aki a jég hátán is megél. Akkor mi van most?! Mi történt? Mi történik? - Hihetetlen vagy sem, de én is észrevettem, hogy nem egy pasit tömködtem éveken át… - bukik ki belőlem a világ legnevetségesebb megjegyzése, ha már sikerült a „lényeget” megragadnom a mondandójából. – És mi van akkor, ha mind ahányszor azt gondolod, hogy végre talpra álltál, egyenesben van a kibaszott életed, mindig jön valami vagy valaki, aki újra ad egy gyomrost és még mélyebben kötsz ki, mint az előtt valaha? Ez nem annyi, Melody, hogy kidobott egy csaj, aki miatt nyalogatom a sebeimet… illetve… - harapom be a szám szélét – kifogásnak nyilván tökéletes… van kire mutogassak, van kire hárítani minden bajomat… a környezetem meg semmivel sem másabb, mint azok, akik fűt-fát ígérgettek, de azóta se láttam őket – szúrok oda még egyet, mintha egyetlen és feltett szándékom lenne, hogy belerúgjak valakibe. Jelen esetbe belé, mert ő van „kéznél”. De voltaképp ő mondta az imént, hogy üvöltsek, mert lepereg róla. Lássuk meg, mennyire számít tényleg lepergetőnek az a páncél, amivel felvértezte magát, mikor úgy döntött, hogy bejön ide! A magam páncélján viszont éket üt az érzés és a tény, hogy valójában szükségem van rá és a jelenlétére. Na nem azért, hogy a józanság álcáját általa erőltessem magamra, mert azzal bajban lennék… ha valaki, akkor ő az, aki a józanságomat megsemmisíti, de hogy ő hozná el? Na azt nem... ezek ellenére ahogy sodródunk és a feszültség kezd kézzel foghatóvá válni, úgy érzem egyre nehezebbnek és fojtogatóbbnak a helyiség levegőjét. A kérlelés, hogy maradjon, a végén még noszogatássá fog válni, csakhogy menjen már végre! Őszintén mondom, hogy nem tudom, hogy mit várok tőle, magamtól és hogy ő mit vár mindkettőnktől? Egyenességet? Passz... Ő talán képes arra, hogy a szőnyeg alá seperje a korábban történteket és egyszerűen megpróbáljunk megint barátok lenni, de én a szavaimmal és határozottságommal ellentétben bebizonyítottam, hogy képtelen vagyok rá. Mintha saját magamat hazudtolnám meg, és szánt szándékkal tettem volna kockára a barátságunkat azzal, hogy kihasználtam a részegségét… sejthettük volna, hogy ez lesz… ismerve a múltunkat, azt, hogy soha nem voltunk egymásnak teljesen közömbösek. Most meg hol állunk? A szakadék peremén, és most vagy együtt ugrunk bele, vagy az egyikünk távozik, míg a másik annak a feneketlen gödörnek az aljára kerül. Innen talán nincs együttes kiút, csak ha kockáztatunk. De amíg nekem nincs mit veszíteni, nincs kit elveszítsek, neki van. - Melyik nőszemélyre gondolsz? – Teszem fel a költői kérdést, és hosszú ideje ez az első pillanat, hogy a szám szélében aprócska görbület játszik, holott nem találok a mondandójában semmi humorosat. Épp emiatt szúrok, marok, mint egy sértett, sebzett állat. Szarkasztikusan, szemtelenül. - Arra pedig a nagy törekvéseid közepette egy pillanatig nem gondoltál, hogy talán pont te leszel az, aki rá tesz még egy lapáttal arra, hogy képtelen legyek kiélvezni azt, ami kijár… – kérdés helyett közömbös kijelentést sikerül produkálnom. Pedig mekkora buli volt! Az elmúlt összes közül a legnagyobb, de annak varázsa egy szemvillanás alatt megsemmisült. Összeszorított állkapoccsal hallgatom őt végig, és épp csak annyira pillantok fel rá egyszer-egyszer, hogy ne tűnjek teljesen érdektelennek és nemtörődömnek. Olyannak, akinek csak üvöltenek és morognak, de meg már nem hallja a mondottakat. „Egyik fülemen ki, másikon be.” - Nem, tényleg nem kívánlak a hátam közepére… - vallom be rezzenéstelen arccal, miközben újabb adag hamut pöckölök a tálba – mindenhogy máshogy viszont igen… jobban, mint valaha és jobban, mint azt eltudnád képzelni, vagy amit normálisnak gondolnál – és beütött. Nem gondoltam át a cigit. Vetek is rá egy pillantást, mintha legalábbis így kitudnám vonni belőle azt, ami korábban bele került. – Egyszerűen képtelen vagyok kiverni a fejemből a múltkorit… téged. És tudod, még az se érdekel, amit mondtam, hogy milyen elvek kötnek ahhoz, hogy csak „barátok” legyünk – gúnyosan elvigyorodok – baszd meg, mint az óvodában. De őszintén? Baszok az elveimre! Ennek már mindegy. Nem akarok a haverod lenni! Nem akarok a kispadról nézni... ez nekem nem elég. Viszont... - köszörülöm a torkomat - sokkal jobban érdekel ennél, hogy a te jólétedet és a te elveidet tiszteletben tartsam. Amit te akarsz... azt, hogy a „nem”, az tényleg "nem" legyen… Brian miatt, magad miatt vagy tök mindegy, hogy mi miatt… – keresem meg nagy sokára a tekintetét, és ha ködösnek is tűnik az enyém, ha adtam is egy pofont a józanságomnak az új szállal, abban biztos lehet, hogy az őszinteségem továbbra is töretlen, valós és talán még valósabb is, mint valaha. Más kérdés, hogy olyan amilyen, de józanul van mi megfékezzen és észnél tartson… most már nem érzem úgy, hogy szükséges lenne tartani a számat. – De szükségem van arra, hogy ki is mondd - enélkül talán nem tudnék eltekinteni a történtektől. Ha ő azt akarja, hogy maradjunk ennyiben, megteszem. Nehezen ugyan, de dolgozni fogok rajta. - A kommunikáció pedig érzelemmentes lesz egészen addig, míg úgy nem érzem, hogy ezen át tudok lendülni. Így vagy úgy. Rocker életmóddal vagy anélkül, bánom is én?! Mert máshogy nem fog menni… ha nem tetszik, akkor ott az ajtó – intek a mögötte lévő nyílászáró felé – lehet távozni és várni, míg valamikor jelt adok magamról. Már, ha jelt adok. Lesz, ami lesz – úgyis a távozás lehetőségét lengette be az imént, én csak felgyorsítom a dolgot és adok neki egyfajta hajtóerőt: a bunkóság vagy épp az általam bizonygatott őszinteség mindig egy plusz löket, főleg, ha érzékenyebb rá az ember a kelleténél. Különben se kell mellém gardedám. - Nem vagyok beszámítható állapotban, azt hiszem – jegyzem meg amolyan „hát ez van” hozzáállással. Korábban talán lealjasulva könyörögtem neki, hogy ne hagyjon inni, most viszont úgy érzem, hogy nagyobb szükségem van néhány pohár… vagy üveg töményre, mint valaha. Felejteni? Tovább lépni? Csak elzsibbadni és „nem létezni”? Nem tudom… mikor viszont ellenem fordítja azt, amivel az imént én próbáltam egyszerre védekezni és támadni, megmozdít bennem valamit. A gyomrom összeszorul, hányinger kerít a hatalmába és őszintén rosszul vagyok a gondolattól, hogy hol és kivel köthetne ki, mit csinálhatnának vele? Akaratából vagy azon kívül. Féltékenység? Óvás? Birtoklási vágy? Talán minden együtt… - Azt hiszem ezt jobb lenne elkerülni. Amúgy se vagy te olyan hülye, hogy megint bele ess ebbe a hibába… bár… - emelkedek fel az asztal széléről és lassacskán csökkentem a közöttünk lévő távolságot – elég hülye voltál ahhoz is, hogy ide be gyere… ne csináld! Kérlek... - tekintetem nem engedi az övét. Belemegyek a játékba, próbálok olvasni belőle, de mintha cserben hagyott volna ez a képességem. Bakancsom kemény talpa halkan koppan a kövön, miközben hátrálásra késztetem, s ha így eljutunk az ajtóig, egyszerűen hagyom, hogy nekitolasson. – Mel... Látni se akartál… mégis itt vagy… a koncerten és itt is. Nem akarsz beszélni a történtekről… rólunk, de tudod, hogy elkerülhetetlen. Kockáztattál, hiszen tudod, hogy nem szeretek tisztázatlanul hagyni semmit. Fenyegetőzöl, hogy reggel majd lesz valami… - suttogom, a cigarettát tartó kezem az arca felé lendül. Hüvelykujjam az állát érinti, úgy simít végig annak vonalán, mintha a legféltetettebb kincsem volna. Kékjeim az ajkait fürkészik és egyetlen pillanat van csupán, mikor a dekoltázsára tévednek, de akkor hosszabb időre ott is ragadnak. Mit lehet tenni, nem vagyok vak. – … tudod, hogy megőrjít majd a gondolat… ugye? Mit csinálsz? Miért? – Teszem fel a millió dolláros kérdést, majd nagyot nyelve elnyúlok mellette, hogy ráfogjak a kilincsre. Talán ezen a ponton jön el a beszélgetés vége? A kinti zajok és duruzsolások felerősödnek, mikor kinyitom az ajtót, és egyfajta döntés elé állítom: ha menni akar, akkor mehet. Nem fogok többet kérdezni, nem fogok magyarázatokat várni később sem. Lezárjuk ezt a témát, és mint mondtam: lesz, ahogy lesz. Ha viszont marad… - ... a te döntésed - távolodok el tőle lassan; nem akarok rá tapadni, rá mászni.
i need you to tell meeverything will be alright to chase away the voices in the night
when they call my name...
★ foglalkozás ★ :
• wanderers lead vocal
★ play by ★ :
Andy Biersack
★ hozzászólások száma ★ :
150
★ :
The way thatI survived It's a violent world, but todayI'm still alive
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Szer. Júl. 24 2024, 23:40
Ricky & Melody
The place I fear the most is the place I have to go to see the truth. It's okay to feel lost, it just means you are alive, I've told myself a thousand times. From the ashes we will rise.
Sejtettem, hogy épp az oroszlán barlangjába készülök besétálni, ahogy azzal is tisztában voltam, hogy Ricky nem fog a nyakamba borulni. Nem is vártam ezt, viszont abban reménykedtem, hogy legalább egy kicsit kizökkentem vagy helyrebillentem ebből a szar hangulatból, ami jelenleg erre a helységre telepedett rá, ahogy valószínű a napja hátralévő részére is. Nem haragszom rá egy pillanatig sem, amiért ilyen hevesen reagál a jelenlétemre és arra, hogy nem mentem el én is Odeyával együtt, de azért értékelném, ha tisztában lenne azzal, hogy nem olyan fából faragtak, aki kérdés nélkül magára hagyja egy barátját ilyen állapotban. Még akkor sem, ha az utóbbi hónapok után jogosan kérdeznénk, hogy vajon tényleg barátok vagyunk-e még... - Bármit – vágom rá a kérdésére gondolkodás nélkül. – Nyugodtan üvölts, ha az esik jól... Én kihasználnám a helyedben, hogy az elkövetkezendő két percben leperegnek rólam a szavak – vértezem fel, ha úgy esne jól neki, talán tényleg képes vagyok ezt elviselni a kedvéért jelenleg, mert ilyen nem sűrűn lesz, az is biztos. Viszont mikor lehajtja a fejét és látom rajta, hogy nem szándékozik ezt tenni, valamint a szavai is ezt erősítik meg, beljebb jövök és komolyan... legszívesebben jó erősen magamhoz ölelném, hogy nyugodjon már meg, de azt hiszem, erre most jelenleg én sem vagyok még képes. Ahogy arra sem készültem fel, hogy teljesen józanon álljam a tekintetét, amivel egy kicsit sem fukarkodva mér végig. Talán ezt korábban is mindig megtette, csak akkor még nem történt meg köztünk a múltkori, amit azóta sem tudok kiverni a fejemből és ami miatt a lelkiismeretem folyamatosan mardos. Legszívesebben a szemére simítanám a kézfejem, hogy fejezze ezt be, és tényleg meg is tenném, csak nem éppen a jelenlegi helyzetben és hangulatban. Mikor azonban újra megszólal és elérnek a szavai a tudatomig, hirtelen pillantok rá oldalra, szemöldökeim pedig ráncba futnak. - Hogy mit csinálni? – kérdezek vissza, mintha nem értettem volna jól, de sajnos nagyon is tisztán hallottam, amit mondott. – Na, rohadt gyorsan verd ki ezeket a gondolatokat a fejedből, Ricky! Mégis mi a jó istent gondolsz te, hogy ez az ember képes arra, hogy beletaszítson valami őrültségbe? Ez egy nő! – intek vehemensen az ajtó felé, mert felbosszantanak a szavai, vagyis jobban mondva az, hogy tényleg képes lenne esetleg... – Megszenvedted, talpra álltál, most már épp itt az ideje, hogy összeszedd magad rendesen! Nézz körül, mennyien szeretnek... És most nem csak arra az embertömegre gondolok ott kint, hanem a közvetlen környezetedre is. – Tudom, hogy nem volt egyszerű élete, egy percig sem kételkedem ebben, de tényleg. Ott vannak a zenekar tagjai, a Brisard-os csapat, a lakótársa, a nevelőszülei, barátokból is akad azért neki bőven, itt vagyok én is, még ha jelenleg nem is gondolja, de nyilván törődök vele, különben nem jöttem volna ide... És azt is látom rajta, hogy szüksége van rá, hogy itt legyek, még akkor is, ha ezt nem mondja ki. A tekintete mintha ezt sugározná kicsit, mikor megragadom a kézfejét, de tudja a franc, lehet, hogy én is csak belelátok mindent. - Mint már másban is igazam volt, ebben is az lesz – jelentem ki határozottan, de persze én is csak remélem, hogy nem fog többet visszajönni a vörös ördög. Pár hónappal ezelőtt viszont azt sem akarta nekem elhinni, hogy nagy dolgokra képesek a zenekarral, aztán tessék... Pár pillanatig fogom csak a kezét, aztán el is húzom onnan. Tudom, hogy semmi esetre se kellene ezt csinálnom, amit csinálok, hogy megpróbálhatnám elfelejteni, ami történt, de egyszerűen nem megy. Képtelen vagyok kiverni a fejemből az emlékképeket és nem tudok ugyanúgy viszonyulni hozzá, mint azelőtt, mert attól tartok, hogy bármikor ismét átlendülhetünk a ló túloldalára... - Vagy inkább a te mázlid – kúszik egy halvány mosoly az arcomra, miután az oldalába böktem. Reméltem, hogy azóta azért már rendbe jött, ugyanis határozottan nem volt szép látvány, mert azért azt még akkor is észrevettem, ha nem akartam, miután lekecmeregtünk az ágyról. Nem kevés kék-zöld folt borította az oldalát és habár a pontos történéseket én sem tudom, de... az előbbi megszólalásából talán arra tudok következtetni, hogy esetleg ez is Odeya miatt történhetett? Miatta verekedett volna? Nagyot nyelek, amint arról beszél, hogy mennyit ártott neki ez a nő és tudom, hogy ilyen helyzetben roppant nehéz felülkerekedni az indulatainkon, de az a lényeg, hogy neki sikerült. Magának ártott volna a legtöbbet, ha véletlenül tényleg jobban elveszti a fejét ebben a helyzetben. - Tudom, hogy soha nem tennél ilyet – mondom halkan és teljesen őszintén. Rickyt nem abból a fából faragták, aki ilyet tenne, bár nyilván van az a szint, amikor már a józan gondolatok a háttérbe szorulnak. Odeya túl sok bosszúságot okozott már neki, tényleg itt lenne az ideje, ha újra felszívódna, de ezúttal örökre. Nem szándékozom beszélni a múltkoriról. Legalábbis nem most. Hogy a jövőben bármikor képesek leszünk-e erről egyáltalán szót váltani, azt nem tudom, egyszerűen nem érzem úgy, hogy azt tudnám neki állítani teljes mellszélességgel, hogy nekem nem jelentett semmit. Márpedig ezt kellene mondanom, ha azt akarjuk, hogy szépen visszaterelődjön a barátság medrébe a kapcsolatunk. Már csak Brian miatt is, illetve én sem akarok azért ezentúl úgy tekinteni rá, mintha levegő lenne. De egyáltalán... Ő maga mondta, hogy neki nem számít, mi történik, utána is tudja ugyanúgy folytatni a barátságot. A saját szájával mondta! Erre mi történik? Mintha felfedezni vélnék a tekintetében, a vonásaiban valamit, ami pedig nem erről árulkodik, és az a mosoly az arcán is... egyszerűen összezavar. Egyértelmű, hogy nem őszinte és nem jókedvében veszi fel ezt az álarcot. Nem értem, miért csinálja ezt, arcomra ki is ül az értetlenség és figyelem, ahogy kissé idegesebben pöcköli el a csikket is. - Csupán csak gondoltam, hogy jobb lenne, ha ki tudnád élvezni a színpadi sikert, mintsem szembe találd magad ezzel a nőszeméllyel, csak mivel nem értem ide, már mindegy volt. Nem gondoltam, hogy megölöd... – ráncolom össze a szemöldököm, ahogy érzékelem, hogy hirtelen olyan semlegessé és érdektelenné válik a hangja, hogy azt már hallani is fáj és fogalmam sincs jelenleg, hogy ez most nekem vagy éppen Odeyának szól?! Esetleg mind a kettőnknek? - Láthatóan a hátad közepére sem kívánsz, szóval azt hiszem, igen, határozottan rossz ötlet volt – mondom őszintén és nem arról van szó, hogy most megsértene vagy hasonló, hisz ezzel nem tud, mivel tisztában vagyok azzal, hogy szinte minden, ami jelenleg történik, a hirtelen történések sorozatának szülötte. – Gondolom egyedül is ki tudtad volna innen zavarni és akkor legalább nem kéne ilyen érzelemmentesen kommunikálnod velem, egy gonddal kevesebb – tárom szét a karom, mikor egyértelműen rámutatok arra, ahogy viselkedik. – Mindegy. Most már itt vagyok, de mindjárt elmegyek, ne aggódj – köszörülöm meg a torkom. Csak tudnám, mi a szarért történik ez és egyáltalán, miért vagyok még mindig itt? Ja, igen, mert nem akarom itt hagyni, főleg nem így, hogy az előbb még elejtett ilyen szuicid hajlamú megszólalást is, hát nem... nem fogok lelépni. Inkább próbálom a hirtelen jött indulataimat én is egy picit visszafogni, hiszen nem azért vagyok itt, hogy oda-vissza hergeljük egymást akarva-akaratlanul. Az esti terveire való rákérdezésem után viszont egy picit sem leszek nyugodtabb és nem is ösztökél arra, hogy gond nélkül itt hagyjam, hisz ez a „rocker életmód” nekem kicsit sem tűnik veszélytelennek, mára főleg. - Szerintem pedig ha szükséged van egy kis szeretetre, a Brisard tökéletes választás – hümmentek, de egyben teljes görcsben áll a gyomrom jelenleg. A helyzettől, a válaszától, meg úgy igazán mindentől. – Egyébként is, épp az előbb mondtad, hogy most nem kéne innod. Elég gyorsan változtatod a nézőpontodat, nem? – emelem rá a tekintetem, mikor aztán bekúszik az orromba a cigijének a füstje is, ami már érezhetően nem szimpla dohány. – Nem tudom, Lyn és Sophie vélhetően már itt hagytak a picsába, egyébként sem értették, mi az istent akarok én a backstageben, szóval... majd meglátom. Lehet, hogy hozzáverődök valami idegen csapathoz, iszom néhány erőset és majd reggel jó esetben felébredek valahol – fordítom vissza az előbbi válaszát, miközben ha ő is felém néz, el sem engedem a tekintetét. Meg kell értenie, hogy rohadtul nem azért vagyok itt, mert nem érdekel, hogy van és hogy merrefelé sodródik az éjszaka folyamán. Egyelőre viszont nem akarom neki ezt így nyíltan kimondani, viszont érezheti és a pillantásomon is észreveheti, hogy nagyon is érdekel...
If you are a giver and you have a big heart, to be truly happy in life, you must learn when to let go. Naturally, you're going to care when you shouldn't, you're going to stay longer than you should, and you're going to give when you have nothing. Know when to stop and let things be.
Their story: different pasts and different pain.
same heart, same love. perfect for each other.
★ lakhely ★ :
Brooklyn
★ :
★ idézet ★ :
Dance is the hidden
language of the soul.
★ foglalkozás ★ :
bartender (Hotel Artemis)
★ play by ★ :
Ester Exposito
★ hozzászólások száma ★ :
143
★ :
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Vas. Júl. 21 2024, 19:57
breathe...
Hogy fáj-e? Fáj. Mikor nem kapsz rendesen levegőt, mert a tüdőd akár egy kátránnyal teli szivacs, a torkod, mintha duplájára dagadt volna, és az utolsó idegszáladdal is azért küzdessz, nehogy az egész testedet feszítő ideg miatt a falban kössön ki az öklöd, az fáj. Kurvára fáj. Nem vagyok ura a saját testemnek, reszket minden porcikám, gyenge, máskor pedig olyan erők szabadulnak fel benne, mintha egy álltó helyemben képes lennék felrobbanni, vagy kirúgni a ház oldalát. És az se enyhítő körülmény, vagy szerencsés közbenjárás, hogy millió ember közül pont Melody az, akit beevett ide a fene. Az egyetlen, aki valószínűleg nem akar itt lenni és az egyetlen, akivel nem ilyen körülmények között akartam találkozni… Annyival könnyebb lenne, ha Lumienne lett volna az, aki megmutatja Odeyának az ajtót, de ő is, mintha kitörölte volna magát az életemből. Ő viszont látott már hasonlóan kellemetlen és nevetséges, szánalmas helyzetben… tudja, hogy milyen az, ha gyenge vagyok és sebezhető. De nincs itt, ahogy a többi másik sem… Hol van mindenki más, akinek amúgy joga és lehetősége lenne ide betévedni? Kíváncsiságból, hogy hova lettem? Puszta törődésből, vagy szimplán megveregetni a vállamat és azt mondani, hogy „jó voltál, baszd meg!” Nincs itt senki, aki nyakon önthetne egy pohár hideg vízzel, lenyomna az egyik székre, hogy higgadjak le, vagy szimplán biztos, stabil pont legyen a seggem alatt, mielőtt tényleg fejre találok állni, köszönhetően az egyre gyengülő és kocsonyásodó térdeimnek. Melody jutott… ennyi idő után is, hogy jóformán alig kommunikáltunk egymással és az is olyan volt, amilyen… És nem, nem haragszok rá emiatt. Miért tenném, hiszen ketten kellettünk ahhoz, hogy most ilyen helyzetben, szemlesütve, szégyenkezve kelljen egymással szemben ácsorogni. Kellemetlen a múltunk, de mi tettük azzá. Nem így kellett volna történnie… vagy pont így kellett történnie? Jó ég tudja, erre talán nincs megfelelő válasz. Az indulataim nem csillapodnak, és csak akkor veszem rá magam, hogy egy mély sóhajjal kifújjam magam és visszavegyek a heves tiltakozásból, mikor felvezeti, hogyan is kellene kinéznie most ennek a beszélgetésnek két értelmes, felnőtt ember között. Kösz, próbálj meg te is ilyen laza meg hálás lenni, ha úgy öntenek nyakon a saját életed szerencsétlen valóságával, az elfeledni kívánt szarokkal, ahogy Odeya teszi azt négy hónap leforgása alatt már másodszor. Próbálj türelmes lenni, megértő, érdeklődő, hálás és jófej. Egy ponton túl már nem megy. Jófej? Na az meg sose voltam. Türelmes meg aztán főleg... - Bocs… - suttogom, s tenyeremmel az arcomat, szemeimet dörgölöm, hogy ha más nem, az arcomról eltüntessem a korábbi harag árnyait. Hát… ment már ez jobban is; csak egy hálás, vagy valami afféle pillantást küldök felé, remélve, hogy képes rá, és dekódol belőle valamit. A kapott reakció viszont némi zavart okoz a rendszerben és ahelyett, hogy tényleg megadnám azt, amire vár, csak megilletődötten pislogok néhányat. - Tessék? – Szalad ki a számon. – Mit… mit mondjak? – Ha másra, hát arra jó a közbenjárása, hogy kibillentsen a korábbiakból, bár hozzáteszem, a zavar, az értetlenség se sokkal kellemesebb azoknál. – Nem tudok mit mondani… nem akarok mondani semmit – hajtom le a fejem. Nehéz bevallani, de kifogytam a szavakból és bár sejtem, hogy mire céloz, mégse akarom rajta levezetni a feszültséget. Talán nem venné magára, remélhetőleg tisztában lenne azzal, hogy nem ellene szól, hogy nem rá haragszok. De nem akarok egy újabb balhét robbantani, hiszen ismerem magam: az indulat további indulatokat szül, és a sérelmeimet ellene fordítanám. Melodyt pedig nem akarom bántani. Ártottam neki épp eleget korábban… … mint ahogy végig mérni se akarom olyan feltűnően, kihívóan, mint ahogy azt teszem. De mit tehetnék, indulatos az vagyok, sértett, haragos és elveszett úgyszintén, de vak, na az nem. A teste pedig mint köztudott, pillanatok alatt képes felcsigázni a fantáziámat, s ha most nem ilyen lengén, alig felöltözve parolázna előttem, hanem egy kukászsákba csavarta volna magát, vagy a budi keretet akasztotta volna a nyakába, akkor is megtenném. Ugyan ezzel az érdeklődéssel, kíváncsisággal és nem rejtegetett vágyakozással. Elég beszédes pofám van, és pont akkor nem fogom ezt elfedni, ha olyat látok, ami – aki – tetszik. Az arckifejezése pedig nem kerüli el a figyelmemet... - Szerencse – vágom rá tétlenkedés nélkül. – Nem hiányzik, hogy megint puszta felindulásból akarjam kinyírni magam miatta. Még nem értem el a céljaimig – pöfögöm, bele se gondolva, hogy mit kotyogok ki. Emlékeim szerint erre korábban nem tértünk ki, most se szándékoztam szóba hozni, de már késő bánat. A lényeg, hogy segített, hogy a szuicid hajlamaim előkotorják magukat a mélyből, a redőnyt leeresszem magam előtt és anélkül cselekedjek, hogy belegondolnék, mit is teszek. Hiba volt. Hatalmas őrültség és meggondolatlanság, de tanultam belőle. Viszont nem áltatom magam, hogy nem történhet meg újra, bármikor. Összerezzenek, mikor elkapja a kezemet, s úgy emelem rá a tekintetemet, mintha maga az Ördög állna velem szemben. Két másodperc… ennyibe telik, mire két pislogást követően összeszedem magam, s végre ráérzek arra, hogyan kell kellemesnek és jólesőnek vélni az érintését vagy elfogadni azt, hogy a maga módján, de törődik velem. - Ne becsüld alá… de neked legyen igazad – mikor elenged, a kezem nem marad közöttünk a levegőben, egyszerűen visszacsapódik a combomhoz, mintha ő lett volna az egyedüli, aki abban a lopott néhány pillanatban tartotta. Én a legkisebb erőkifejtéssel se járultam hozzá, és a remélt jókedvem kis szösszenete is csak azután mutatkozik meg, hogy Melody próbál tenni érte. - Megjegyzem, így se esik jól… mázlid, hogy már összeforrt – simítok végig az oldalamon, ami a legutóbb még komoly kínokat kellett kiálljon nem csak az ő új szokásának hála – értem itt a böködésre – de az ágyjelenetek is követeltek némi erőnlétet és olyan jellegű mozdulatokat, amelyek némi kellemetlenséget tudtak okozni. Összeszorított fogakkal fürkészem az arcát és próbálok olvasni a vonásaiból, szemének csillogásából. - Hát… - nyelek egyet - … ez is egyfajta büszkeség, szóval… örülök, hogy legalább ezt értékeled – az ember nem ilyen értelemben és nem ilyen körülmények között szeretné hallani a bűvös szót, miszerint valaki büszke rá. Minden jobb lenne annál, minthogy az önmegtartóztatási és türtőztetési képességeimet illetik dicsérő szóval. Egy biztos…. - soha nem bocsájtottam volna meg magamnak, ha tényleg megtettem volna… ha megütöm őt. Talán haragszok rá. Ártott és teszi azt újra és újra. Szánalmassá tesz, nevetségessé, ami dühítő, de… soha nem ütném meg – talán most ezt mondom és meglehet, igazat szólók, mert hiszek magamban. Így neveltek, tiszteletre tanítottak a gyengébb nemmel szemben. De van az a harag és indulat, ami előhozza az emberből az állatot. Az elutasítás mindig az életem része volt. Számolni is meguntam már egy idő után, hogy hányan mondtak nekem bármivel kapcsolatban nemet… hányan löktek el maguktól, hányan próbáltak meg, vagy töröltek ki véglegesen az életükből. Nevelőszülők, nevelők, rokonok, barátnak vélt, mára arctalanná vált alakok, vagy épp a zene tekintetében lehetséges menedzserjelöltek, kiadók. Az elmúlt huszonhét évem a lemondásokról szólt, és én csak tartozni akartam valahova, valakihez… valakikhez. De végezetül mindig én voltam az, aki soha nem érezhette igazán otthon magát sehol, akinek nem voltak valós lehetőségei, akitől elvették ezeket a lehetőségeket. Az emberek jöttek, mentek, az idő múlt, én pedig reménykedtem, hogy majd ez változni fog… hogy majd jobbra fordulnak a dolgok, és talán nekem is lehet szerencsém. Amikor éppen volt, akkor megfeszülve, mintha bármelyik pillanatban összetörhet, mint egy szép álom, megfeszülve próbáltam a puszta látszatát fenntartani annak, hogy természetességgel, őszinte nyugalommal viselem a jelen helyzetet. Belül… legbelül viszont mindig égtem, rettegtem és féltem, hogy melyik lesz az a tettem, egy elhintett szó, egy múló szeszély vagy gyengeség, mikor a másik kiábrándul és elüldöz magától… vagy mikor fogom pont én elüldözni magamtól azt, aki szeretni tudott. Soha, semmi nem volt állandó az életemben, nem véletlenül készülök mindig a legrosszabb forgatókönyvre; annál kisebb lesz a csalódás és az azt követő fájdalom. „Megint nem sikerült.” Most sincs ez másképp. Erre készültem… a barátságot éltető gondolatokra. Tudom, hogy elégnek kellene lennie. Ez is valami. Több, mint a semmi. Mégis, mintha egy újabb darab szakadna ki belőlem, és egy újabb ember ejti ezt a sebet. Érzem, ahogy a szám széle megremeg, de azt egy mosollyal leplezem. Hogy a szememben lát-e valamit ezzel kapcsolatban, azt nem tudom, de igyekszek maszkot kovácsolni abból az erőből, ami az elmúlt huszonhét év csalódása után még mindig életben tart. Fogalmam sincs, hogy mikor fogyok ki belőle, de még mindig bírom szuflával… „…én utána is tudok úgy tekinteni valakire, mint az előtt. Nem vagyok szentimentális fajta, hogy rögtön szerelembe essek meg házasság és örökké együtt, míg meg nem és egyéb faszság…” – idézem fel magamban a korábban neki mondottakat… most akkor miért is fáj annyira az a „barátság” szó? - Milyen meglepő, hogy egy fesztiválon tömeg van – fintorgok. Határozott mozdulattal pöckölöm ki a csikkből a hamut az arra szolgáló tálkába, majd előkapom a saját dobozkámat, amiből egy ennél erősebb szálat csípek az ajkaim közé. – És mit akartál pontosan megakadályozni? Mire számítottál, mi fog történni? Hogy megölöm? Vagy megint a földre visz a puszta jelenlétével? – Sorozom meg a kérdésekkel, miközben a keserű íz újra betölti a számat. Engem is meglep a hangomba költöző… vagy inkább az abból kivesző érzelem. Mintha saját magammal, vagy a szemközti fallal kommunikálnék, egy üres térrel. Még a sarokba állított, egészalakos tükör is ezt az érzelemmentességet tükrözi vissza. Mintha minden mimika eltűnt volna az arcomról… akár egy rossz photoshop utómunka groteszk műve lenne. - Azt én nem tudhatom… - vonok vállat, és leülök az egyik asztal szélére. Még jó, hogy van néhány szék… fotel… meg egy kanapé is a szobában. – Hogy látod? Rossz ötlet volt? – Nem volt az. Csak épp túl sok minden történt alig tíz perc leforgása alatt… vagy épp, valamivel több, mint másfél óra leforgása alatt; még a koncertet se volt lehetőségem megemészteni, nemhogy az Odeyát illető kérdéseket, erre máris kaptam egy jobbegyenest Melodytól is. – A Brisard volt a terv… megígértük, hogy ma benézünk hozzájuk néhány szám erejéig, de… lehet kihagyom… jobb lesz így – nedvesítem be a számat, majd a hamuzóhoz kocogtatom a cigarettát. – A rocker életmód ma szimpatikusabban hangzik… iszok valamit… valami erőset, ami a másik irányból is bemos egyet, hátha végre egyenesbe jövök. Aztán… talán keresek valakit, aki jobb kedvre derít, „mert megérdemlem”. Szükségem van egy kis szeretetre, arra meg nem elég a macska. Aztán jó esetben valahol felébredek reggel, és minden megy tovább, ahogy eddig. Próba… koncert… és az „esti program”. És te? – Emelem rá a tekintetemet. – Gondolom van néhány csapat, akit megakarsz még hallgatni… a csajokkal? Nyilván nem miattunk jöttetek. Van néhány jóféle még mára a „nagy attrakció előtt”.
i need you to tell meeverything will be alright to chase away the voices in the night
when they call my name...
★ foglalkozás ★ :
• wanderers lead vocal
★ play by ★ :
Andy Biersack
★ hozzászólások száma ★ :
150
★ :
The way thatI survived It's a violent world, but todayI'm still alive
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Vas. Júl. 21 2024, 15:56
Ricky & Melody
The place I fear the most is the place I have to go to see the truth. It's okay to feel lost, it just means you are alive, I've told myself a thousand times. From the ashes we will rise.
Borzalmas látni, hogy mit tett ez a nő Rickyvel, és habár eddig csak az elmondottak alapján képzelhettem el, milyen indulatokat és érzelmeket vált ki belőle, hát... gondoltam én, hogy nem egy túlhypeolt sztoriról van itt szó, egy percig sem jutott ez eszembe, de a saját szememmel látni ezt, amilyen állapotba ez a csaj hozza őt, mégiscsak sokkoló. Egy pillanatra elkapom a tekintetét, amik szinte szikrákat szórnak és habár biztos vagyok benne, hogy nem én vagyok az a személy, akire most leginkább vágyik, azt sejtem vagy inkább remélem, hogy ez a tekintet inkább Odeya jelenlétének, mintsem nekem szól. Nem akarok én semmibe se belekontárkodni, távol álljon tőlem az ilyesmi, de azért azt mégsem hagyhatom, hogy teljesen kikészítse Rickyt és elrontsa az estéjét. Egyébként is, ha már így megjelentem, nincs visszaút, így kérdés nélkül tessékelem ki Odeyát a szobából, hogy legalább egy kis hasznom legyen. Azért engem is dühít ez a helyzet, pedig tényleg nincs hozzá semmi közöm, de nem értem, miként hatalmazhatja fel magát arra, hogy csak úgy a semmiből megjelenjen itt?! Miután egész normális hangnemben küldtem ki innen Ricky kedvenc emberét, felé fordulok és nem is telik el sok idő, mire kérdőre is von, amire magasba szöknek a szemöldökeim. - Először is, helló Ricky. Másodszor, kösz Mel, hogy kitessékelted innen azt az átkot, harmadszor pedig: ki röhög? – ingatom meg a fejem. – Jó , megértem, hogy rohadt dühös vagy... Úgyhogy mondd csak – tárom ki a kezem afféle „csak tessék, hallgatom” mozdulattal, mikor rájövök, hogy ezt az egész jelenetet most nagyon nem kell magamra vennem. Nem ismertem Odeyát, de egyébként esküszöm, hogy ezekből amiket eddig láttam és hallottam, egy cseppet sem sajnálom... Oké, biztosan van értékelhető oldala, hisz nyilván nem hiába volt Ricky odáig érte, de akkor is, mindez amit művel, totálisan felülírja a szebb időket neki. Legalábbis gondolom... Ahogy aztán észreveszem, hogy végigmér, egy pillanatra még a torkom is kiszárad és fejbekólintom magam kétszer, amiért ennyire kihívó ruhát vettem fel, bár annyi a javamra szolgál, hogy nem készültem ennyire közvetlen kapcsolatba kerülni ma vele, bár egy részem azért mégsem bánja ezt a hacukát. Míg odaérek hozzá, előkotrom a táskámból a cigit és felé nyújtom a dobozt. - Hát... – húzom el a számat egy kicsit, amint a remegő kezeire pillantok, mielőtt felvezetném a tekintetem az arcára. Eléggé ideges és gondolom a fű segíthet lazulni valamennyit, már akinek... – Szerencse vagy sem, most nincs is nálam semmi tömény. - Bár gondolom, hogy nagyjából öt perc alatt hozzájutna itt, ha akarná, most viszont lehet, hogy tényleg nem ez a legjobb ötlet. - Hé! – kapom el a kézfejét, ahogy visszaadja a cigisdobozt és egy aprót szorítok rá. – Nyugi, elment. És remélhetőleg nem is jön már vissza soha– mondom bíztatóan, miközben a tekintetemmel az övét keresem, de ha össze is akad a két szempár, sokáig nem időzök és a kezemet is elhúzom onnan a dobozzal együtt. Mély levegőt veszek, mert bekúsznak a fejembe az emlékképek a pár hónappal ezelőtti közös esténkről és egyszerre önt el többféle érzelem: a düh, szégyen, csalódottság, izgalom és a vágyakozás gyönyörű egyvelege. Előhúzom én is a gyújtóm a farmerem zsebéből, miután Ricky cseszik adni az övéből és meg is gyújtom az ajkaim közé illesztett szálat. Széles mosolyra húzódnak az ajkaim, miután nem hagyja megjegyzés nélkül a bökdösésem. - Nem is olyan hosszú... - vizslatom őket, miközben kifújom a tömény füstöt. – Örülj neki, hogy csak ekkorák és nem akarok hajazni valami műkörmös picsára, mert az valóban nem esne jól – nyújtok neki nyelvet, mint egy sértett kislány, de aztán persze vissza is terelődik a beszélgetésünk az eredeti, komoly témához. Az első felvetésére nagyokat bólogatok, hogy igen, pontosan erre gondoltam, de ahogy felveti a második lehetőséget, akkor is bólogatok, csak egy kicsit lightosabban. - Pontosan ezért vagyok rád büszke, más már rég megtette volna – préselem össze az ajkaim össze is szorul a mellkasom a tekintetére, mert látom benne azt a fájdalmat, amit nyilvánvalóan a lehető legnagyobb igyekezettel próbál palástolni. Gondolom, hogy saját magában csalódott volna a legnagyobbat, ha megteszi. – De nem tetted meg és ez a lényeg – pillantok rá az összenyomorgatott vizesüvegre majd vissza rá. Nem tudom, mi lehetett pontosan a jelenet, de remélhetőleg azért nem vágta hozzá Odeyához még akkor sem, ha rohadtul megérdemelte volna. A kérdésére noha szólásra nyitom a szám, rögtön be is csukom, mikor belekezd abba, amibe én nagyon nem szeretnék belemenni. Szinte hálásan pillantok rá, mikor végül nem fejezi be a mondatot és eresztem ki kettőnk közé a füstöt. - Nem kell róla beszélnünk – jelentem ki megingatva a fejem. – Ne rontsuk el a barátságot, már így is éppen eléggé... rezeg a léc – vallom be, hiszen nyilván ő is észrevehette, hogy alapjáraton, mikor írkáltunk telefonon is, nem igazán voltam bőbeszédű, sőt, a múltkori bulit is kihagytam a közös baráti társaságunkkal a biztonság kedvéért. Azt mondtam, hogy dolgoznom kell, de igazából pont szabad volt az estém és tök szívesen el is mentem volna, de tudtam, hogy ő is ott lesz, azt pedig nem akartam kockáztatni, hogy esetleg ismét sok legyen a pia. Ott ráadásul folyamatosan szem előtt is lettünk volna. Nem hiányzik ez nekem. Rezeg a léc, igen... És ez addig így is lesz, míg valamerre nem billen el a dolog, de jelenleg úgy érzem, hogy bármerre is tenné, nekem egyik sem felelne meg. A kérdése egy kicsit kellemetlenül érint, nem akarok hazudni, de azt sem akarom, hogy úgy érezze, én is csak belé rúgok még egyet. Pár pillanatnyi csend áll be, mialatt elnyomom a csikket a hamusban, amit már az előbb kiszúrtam az asztalnál, ezalatt néhány gondolatnyi időt szerezve magamnak. - A koncert közben láttam meg, hogy bejött hátra, aztán... nem tudom, igazából jobb lett volna megakadályozni, hogy egyáltalán összefuss vele, de mire átverekedtem magam azon a kurva nagy tömegen, akik utánatok sikoltottak, már elkéstem – mondom végül az igazat, hisz úgyis tudja, hogy ha nincs Odeya, nem jövök be ide. Nem vagyok hülye... – A koncert viszont fergeteges volt – teszem hozzá, nem mintha ez sokat javítana a dolgokon. Azt már viszont nem kell tudnia, hogy nem akartam megnézni őt a színpadon még akkor sem, ha érdekelt, hogy kezeli a nagyobb közönséget, valahogy most jobban esett volna homokba dugni a fejem. Legszívesebben mindennel kapcsolatban ezt tenném, ami hozzá köthető, mert olyan kibaszott nagy bűntudatom van a januári esetünk miatt még mindig, hogy azt el sem tudom mondani. Képtelen vagyok normálisan helyretenni magamban a történteket, hiába próbáltam ezerszer letuszkolni a torkomon azt, hogy minden csak amiatt történt, mert ittunk és mert Brian nincs a legjobb formájában, rá kellett jönnöm, hogy ez nem a teljes igazság. - Lehet, hogy rossz ötlet volt belevatkoznom... – mondom halkan, mert rájövök, hogy most egy kicsit sakkmattban vagyok, ugyanis nem akarom itt hagyni ilyen állapotban egyedül, de nyilván azt is sejtem, hogy nem én vagyok az a személy, akire ezek után jelenleg társaságként vágyik. – A többiek már elmentek? – mutatok a hátam mögött az ajtóra. – Mentek valahová tovább vagy mi a terv? – teszek egy próbát. - Fogalmam sincs, mi a rocksztár életmód menete – mosolyodom el lehajtott fejjel, bár szinte tudom, hogy ezen a ponton ez egy kicsit felesleges próbálkozás részemről.
If you are a giver and you have a big heart, to be truly happy in life, you must learn when to let go. Naturally, you're going to care when you shouldn't, you're going to stay longer than you should, and you're going to give when you have nothing. Know when to stop and let things be.
Their story: different pasts and different pain.
same heart, same love. perfect for each other.
★ lakhely ★ :
Brooklyn
★ :
★ idézet ★ :
Dance is the hidden
language of the soul.
★ foglalkozás ★ :
bartender (Hotel Artemis)
★ play by ★ :
Ester Exposito
★ hozzászólások száma ★ :
143
★ :
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Szomb. Júl. 20 2024, 21:19
breathe...
Ismerős az érzés, amikor tudod, hogy mit kell tenned, mégse azt csinálod? Mocskos és fair playnek aligha nevezhető küzdelem, ha a szíved harcot vív a józan eszeddel, és persze sose az győz amelyiknek kellene. Bölcs az, aki azt vallja, és úgy is cselekszik; okos enged, szamár szenved. Hát úgy néz ki, én jobban szeretek szenvedni. A felesleges vita bukéja bűzlik, körbe lengi a helyiséget és igen, már akkor sarkon kellett volna fordulnom, mikor megláttam a vörös loboncot, de a szoba mágnesként vonzott magához. Most pedig csak arra várnak az egyre zsugorodó, alattomosan vigyorgó falak is, hogy újabb vita, újabb lélekemelő „beszélgetés”, vérre menő vita vegye kezdetét. Menni akarok és eltűnni innen, védve saját magamat, a józanságomat és az ép elmémet. Az egyik, a józanabbik felem tudja, hogy ez lenne a helyes. Hogy mégis mi tart vissza? Ártani akarok. Neki. Életemben először mintha célommá válna, hogy én legyek az, aki mások életét pokollá teszi. "Mert megtehetem." "Mert jogom van hozzá." Hatalmam van felette és revansot akarok venni az elmúltakért. Mindenért. És ha ezzel le is aljasulok? Kurvára nem érdekel! Csak tudja meg, ha meg nem is érti, hogy mit okozott és mit okoz most is a jelenléte, a szavai. Hát hallgassa végig azt, amiről a pofámat jártatom. Így se megy? Mert látszólag így se jut el az agyáig, hogy rossz ajtón kopogtat, rossz embernél próbálkozik és rossz lelkiismeretre próbál hatni. Ez a szív nem felejt. Egy külső szemlélőnek mindez talán nevetséges hisztériának tűnhet; egy tokától bokáig tetovált, bőrszerkót, láncokat, bakancsot viselő, zord ábrázatú pasi, már-már hiperventillál egy alig egyhetvenet súroló csaj előtt… hisztéria a köbön, persze. Tudom. Ha jó kedvem lenne, talán még röhögnék is. Most viszont nincs kedvem röhögni, csak összeszorított állkapoccsal, egyre hevesebb levegővétellel próbálom magam türtőztetni; harag, undor, elfojtás… Mások ilyenkor már ütnének… nem, nem csak mások, én is. Ököllel… kék-zöld árnyalatúvá püfölném a másikat. Tipikus esete ez annak, hogy „ütném még a mentőben is”… ha pasiból lenne. Ha egy súlycsoportban lennénk, vagy nem kötnének hozzá emlékek, gyengéd érzelmek – még mindig – és ha nem vágnának érte rács mögé. De még ezen gondolatok ellenére is, rohadt nehezen állom meg, hogy a lendülő kezem csak ökölbe szoruljon a levegőben, és egy lemondó sóhajjal, előbukó fejjel eresszem le magam mellé. Minden szó, ami elhagyja a számat, fáj. Fájdalmat akarok okozni és látom rajta, hogy sikerül is; az arca grimaszba torzul, könnyek gyűlnek a szemébe. De ugyanezt érzem én is. A haragom, a mocskolódásom ugyan úgy hat rám is. Mintha saját magamat sebezném, hiába, hogy így kívánom védeni magamat… … ami úgy tűnik, hogy nem elég. Melody, mint egy egyszemélyes hadsereg, löki be maga előtt a résnyire nyitva hagyott ajtót, hogy ő legyen az, aki a kezébe veszi az irányítást, és végezetül ő adja ki Odeya útját. Ha már egyszer nekem nem megy. Pedig próbáltam... A harag és a nem múló feszültség már-már görcsbe rántotta az egész testemet; az ujjaimat csak erőnek erejével vagyok képes szétnyitni, s egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy talán arra is szükségem lesz, hogy magam feszegessem szét őket egyesével. Fogalmam sincs, hogy könyörögve, kérlelőn, hogy csakugyan tüntesse már el innen ezt a nőt, vagy rá is ugyan azzal a haraggal és kívánt megtorlással nézek, elvégre lássunk tisztán, január óta jóformán nem is találkoztunk, éppen csak váltottunk egymással néhány szót és úgy elodáztuk a történteket, mintha nem is lenne… „közös múltunk”? Vagy pont az a probléma, hogy nagyon is létezik az a közös múlt, de jobb nem beszélni róla? Faszom se tudja. Minden esetre, mikor Odeya távozik. Még vetek egy pillantást az abszurd kis kettősük felé, majd hátat fordítok… Mígnem csukódik az ajtó. Várom a csendet és élvezem is azt a két másodperc magányt, ami jut, míg rá nem jövök, hogy rábasztam, mert kurvára nem vagyok egyedül. Meglepetten, már-már ijedten rezzenek össze, egy pillanatra mintha a lábaim is elhagynának, de egy megbillenés után, még engem is meglep, de talpon maradok. - Te nem mész? – Tárom szét a karjaimat. - Nincs jobb dolgod, mint rajtam röhögni? – Hörrenek, kikérve magamnak a jelenlétét, de a prosztó stílus az indulatoké, minthogy tényleg arra vágynék, hogy elmenjen. Nem akarom. Hiába, hogy jó lett volna úgy összetörni egy-két poharat vagy mást, hogy annak nincs szem- és fültanúja, mégis jobb az, hogy maradt. Ki tudja, mit csinálnék… - Nem… - mormogom egészen halkan. A hangom idegennek tűnik; haragos, undorodó és pont úgy remeg, mint a kezeim, melyekre vetek egy lopott pillantást, de nem sokra rá úgy rejtem el őket Mel elől, mintha a gyengeség, a kiszolgáltatottság és a pánik szégyellnivaló lenne – … soha nem ismerte őket… - vallom, s csak azután kísérlem meg, hogy vontatott, lassú mozdulatokkal felé forduljak, mikor meghallom a közeledő lépteket. Kékjeim, mondhatnánk sietősen mérik őt végig, de elég ostoba hazugság lenne. Elidőzök a kizárólag kérdéses területet takaró csipkefelsőn, a neonfényekben meg-megcsillanó fémes kiegészítőkön, vagy épp a fedetlen bőrén… a kerekded csípőjén. Végül a tekintete az, amit megkeresek, s hagyom, hogy az legyen a biztos pont abban a pár pillanatban, míg végre valahára kitisztul előttem a kép, az idegesség szülte homálynak nyoma vész és a forgó falak, a meg-megmozduló berendezési tárgyak végre stabillá válnak. Kurva nehéz szabályozni a levegővételemet, hát még a szívemet, ami egy faltörőkos erejével, de egy versenyautó sebességével próbálja átverni a bordakosaramat. Már-már sikerül is neki. Nehéz a szemébe nézni... nem gondoltam, de tényleg az. Hogy megváltoztatnám-e a múltat? Nem tudom… az elveim melyek kötnek, miszerint egy barátom nőjét soha nem viszem ágyba, talán. Igen! Ilyen tekintetben mindenképp, és így a szégyenérzet, a saját magam iránt érzett undor és harag talán elmúlna végre. Ugyanakkor, ha önző akarok lenni – és talán tényleg az akarok lenni - akkor azt mondanám, hogy semmi esetre sem! Ennek így kellett történnie, hiába, hogy voltaképp nem történt semmi... de történhetett volna. Ha pedig tovább akarnék menni, akkor azt mondanám, hogy ez így van jól, hiszen egy másik oldalamat ismertem meg Melodynak hála; azt, aki elfogadja, ha nemet mondanak neki, aki valaki más kedvéért képes lelassítani, megállni, még ha ez neki további kellemetlenségeket is okoz. Azt, aki lemond az élvezetekről. És végezetül, nyilvánvalóvá váltak olyan elnyomott és eddig tagadott érzelmek, amikről azt hittem, már rég megfeledkeztem, vagy nem is léteztek. A felajánlásra felvonom a szemöldökömet. - Talán úgy nézek ki, mint akin már csak a füvescigi tud segíteni? – Ciccentve, hangomban némi ellenszenvvel veszem el tőle a dobozt, kínosan ügyelve arra, hogy ne érintsem a bőrét; mintha tartanék tőle, hogy kellemetlenséget okozok vele. – Valami tömény. Na az jöhetne. Sok… - sóhajtom - de ne engedd! Most ne – fejemet rázva húzok elő egy szál cigit, majd visszaadom neki. A magam gyújtója a bőrdzsekim zsebéből kerül elő, és a szándék, hogy tűzzel kínálom őt is, azzal a lendülettel elmúlik, hogy a látszólag lomha felfogásomat megelőzi. A mozdulat félbeszakad, hogy közelebb lépjek hozzá, helyette a fémházas kis kütyü visszakerül az addigi helyére, és összerezzenve fogadom, hogy oldalba bök. - Mi ez a böködés?! Miféle perverziód neked a belemet baszogatni azokkal a hülye, hosszú körmeiddel? – Pöfögöm inkább sértetten, mint haragosan, és a szememet forgatva távolodok el tőle. – Amúgy meg, mire gondolsz? Kemény fából faragtak, hogy nem tettem olyat, amit megbánnék és ami miatt nem tudnék soha többet tükörbe nézni? Vagy kemény fából, hogy nem a sarokban ülök és dülöngélek előre-hátra, várva a kényszerzubbonyomra? – Biccentek az említett rész felé. – M-m… - engedem ki a cigarettafüstöt magunk közé. – Soha ilyen közel nem álltam még hozzá… – Vetek rá egy jelentőségteljes pillantást, és újra végig futtatom rajta a tekintetemet. – Mindegy is… – a hangom elhal a végére és felnyalábolom a földről a korábban összenyomorgatott és a falhoz vágott üveget. Szinte elfog a hányinger, ahogy visszagondolok Odeya ijedt arcára, a rettenetre a tekintetében, mikor az üveg elzúgott mellette… tényleg megtettem volna...?! - Mit csinálsz itt, Mel? – Sóhajtom. – Nem láttalak ki tudja már mióta, nem tudtunk megbesz… - elharapom a szó végét, visszahúzódok a csigaházamba, mintha ott nagyobb biztonságban lennék, hiszen jobban belegondolva, talán jobb is, hogy nem beszéltünk meg semmit. Nem akarok még egyszer pofára esni, és az arcát látva… őt látva, azt hiszem nem is lennék képes több ütést elviselni, jobb az édes tudatlanság. Túl vékony a jég alattam. Hiába, hogy az életem egy ponton kezd egyenesbe jönni, már nem teljesen kilátástalan a karrierem, a jövőm, másutt viszont marad a bukdácsolás és a betöltetlen űr, a kínlódás. – Mindegy… de azért ironikus, hogy most bukkantál fel te is… - és elég kimondani, érzem, hogy az arcomból kifut a vér. A cipőm orra felé lesve elmosolyodok. – Nem miattam jöttél, igaz? Őt láttad – utalok Odeyára.
i need you to tell meeverything will be alright to chase away the voices in the night
when they call my name...
★ foglalkozás ★ :
• wanderers lead vocal
★ play by ★ :
Andy Biersack
★ hozzászólások száma ★ :
150
★ :
The way thatI survived It's a violent world, but todayI'm still alive
Re: Melody & Ricky || bullet in a gun...
Pént. Júl. 12 2024, 13:45
Ricky & Melody
The place I fear the most is the place I have to go to see the truth. It's okay to feel lost, it just means you are alive, I've told myself a thousand times. From the ashes we will rise.
Igazából nem szándékoztam megnézni ezt a koncertet. Még akkor sem, ha imádom a zenéjüket. Túlontúl előhozta bennem a három hónappal ezelőtt történteket, így most csak annak köszönhető, hogy totál józan vagyok, hogy ezren állnak a pultnál és semmi kedvem ott küzdeni a következő pohár alkoholért. Ahogy ahhoz sem volt kedvem, hogy ha vége a koncertnek, összevissza kergessem ezt a két őrültet itt mellettem, mert elveszítjük egymást, így nem volt más választásom, mint meghozni ezt az áldozatot. Oldalt helyezkedtünk el, nem teljesen a szélén, de eléggé bent ahhoz, hogy az már kicsit fullasztó legyen és a tömeg vigyen magával, így én is egészen belelendülök a koncert végére már a buliba. Hihetetlen, mennyien szeretik már őket. Az utolsó dal felé közeledhetünk, csak elvétve pillantok a színpadra, bár ez elég nehéz feladatnak ígérkezik, ugyanis a színpadi elemek és a zenekar maga is eléggé odavonzza az összes fesztiválozó szemét. Egyébként mindenfelé jártatom a tekintetem, figyelem az arcokat, mikor aztán megakad a tekintetem a kordonoknál lévő „márláttamvalahol” lányon. Előjön az érzés, az a tipikus, amikor fogalmad sincs honnan, de tudod, hogy ismered. És elkezdesz agyalni. Az utolsó dalokhoz ér a Wanderers, én pedig miközben a tömeggel együtt ütemre jár a lábam, a dalszöveget éneklem, figyelem a csajt és még mindig nem tudom pontosan, ki az. Aztán látom, ahogy bemegy hátra a backstage felé, amire összeráncolom a szemöldököm. Milyen könnyű ide a bejárás, anyám... A biztonsági emberek meg csak épp valamit megbeszélnek egymással. Hát ez vicc. - Jézusom, baszki! – kiáltom el magam, mikor úgy kólint fejbe a felismerés, akárcsak egy isteni sugallat. Ez Odeya! Oldalba bököm a mellettem álló barátnőmet, aki szinte nem is hall először. - Lyn! – üvöltöm túl a zenét, egyenesen a fülébe, hogy végre hallja, amit mondok. – Be kell mennem a backstagebe! – Mivel nem avattam be őket arról, ami egyébként köztem és Ricky között történt, látom rajta, hogy azt hiszi, viccelek. A tekintetem azonban sürgetően biccent a színpad mellé és Sophie karja után nyúlok, aki szintén nem ért semmit a megmozdulásomból és azt hiszem, ha kiérünk innen a tömegből, elküld melegebb éghajlatra, amiért a jó helyünket feladjuk épp, pedig az ezt követő zenekar is rohadt jó. - Ne lökdösődj, nem engedlek úgysem magam elé – visítja egy szerintem épphogy a nagykorúság határát súroló fiatal lányka, amire aztán kénytelen vagyok megtorpanni. - Ki akarok menni, baszki, nem eléd állni – mondom egy kicsit ingerültebben a kelleténél, de csak lökdös, mint valami idióta, ami egyre inkább kezdi felcseszni bennem a pumpát. Szerintem én ehhez ma nem ittam eleget... Közben vastaps hangzik fel és egyre csak tódul előre a tömeg a színpad felé, gondolom most érkezik meg egy nagyobb adag ember, akik a következő fellépőre kíváncsiak. Hát ez szuper... Égnek emelem a tekintetem, mikor ez a hülye liba még mindig direkt az utamat állja. – Hűha, részvétem – pillantok a mögötte álló srácra, miközben megkocogtatom a halántékom, aztán inkább irányt váltok és másfelé húzom magam után Sophie-t és Lynt. Egy örökkévalóságnak tűnik, mire kikeveredek az embertömegből és valósággal fellélegzek, mikor friss levegő csapja meg az arcom. - Normális vagy? Minek akarsz te bemenni a backstagebe? Azt hiszed, hogy csak úgy beengednek oda? – csattan fel Lyn, amire megingatom a fejemet. - Nyilván nem, azért kelletek ti. Muszáj bemennem, el fogom magyarázni, de nem most – mondom sürgetően. – Az a két biztonsági őr simán manipulálható, úgyhogy egy kicsit tereljétek el a figyelmüket. Csak amíg átpattanok a kordonon. Hálám örökké üldözni fog titeket csajok, de jól csináljátok, mert nem szeretnék lebukni – kérem őket. Azt tudják, hogy ismerem Rickyt, a Brisardban együtt is megfordultunk egyszer régebben, de azt nem tudják, hogy milyen kapcsolatban vagyunk. Mondjuk én sem vagyok vele teljesen tisztában, az az igazság, de ez most mindegy is. Az a nő ott bent elindítja a harmadik világháborút épp szerintem... Már így is elkéstem. - Sokkal fogsz jönni ezért – mondja Sophie, én pedig szét is válok tőlük, megigazítják magukon a felsőt és máris célirányosan indulnak el a két kigyúrt félszekrény felé, mialatt én lassan oldalgok a kordon közelébe, igyekezve nem feltűnést kelteni. Rá is gyújtok, mikor már elég közel vagyok, hogy csak egy sima bagózós csajnak nézzek ki, akinek elege van a tömegből és várok, míg tiszta lesz a terep. Legalább egy cigit is elintéztem, vagyis egy felet, ugyanis körülbelül addig jutok, mire aztán el is dobom és rátaposok a csikkre mielőtt elindulnék, lassú futólépésben. A lányok tökéletesen csinálják, valamit az ellenkező irányba mutogatnak, a két hígagyú pedig el is kezdi pásztázni a tömeget arrafelé. Olyan gyorsan lendítem át a lábam a kordonon, hogy hálát adok az égnek, hogy még mindig elég nyúlékonyak az izmaim, aztán el is indulok hátrafelé, próbálva kaméleon-üzemmódban létezni, ami valljuk be, itt elég nehéz. Mennyi szerencse kell ahhoz, hogy a színpad szélén legyen egy STAFF badge, amit gyorsan fel is kapok onnan és a nyakamba akasztom, innentől már szinte nyugodtan sétálgatok és amint az ajtókhoz érek, figyelem a kiírásokat, hogy melyikben lehet Ricky -és gondolom, hogy Odeya is-, ugyanis hallani semmit nem hallok az újra felcsendülő hangos zene miatt. Nagyon jó. Közben azért elgondolkodom, hogy mi van, ha újra összejöttek, vagy lemaradtam esetleg valamiről és csak feleslegesen jöttem ide be, de van egy rossz érzésem, ami nem hagyna nyugodni, ha nem tettem volna meg, így maximum... maximum rájuk nyitok? Ez a gondolat jár a fejemben, mikor megállok azelőtt az ajtó előtt, ahol kint a név és rá is fogok a kilincsre, de nem nyitok be. Mégis mi a szart csinálok én itt? Már csak el tudják intézni, minek szólok én ebbe bele? Inkább elmegyek, mert ebből csak a bonyodalom lesz... Sarkon fordulok és ahonnan jöttem, arra szándékozom távozni is. Csupán három lépést teszek, mikor aztán inkább mégiscsak száznyolcvanfokos fordulattal térek vissza és nem gondolkodom tovább, míg hajt a dolog, addig nyitok be, kicsit sem finomkodva, ekkora üti csak meg a fülem Ricky üvöltése... Hűha. Mindegy, most már ha itt vagyok... Fogalmam sincs, bárkinek feltűnik-e a belépőm, de mindenesetre pár pillanatig habozok, hogy csatlakozzak-e ebbe a konfliktusba, bár ahogy a tekintetem a két résztvevő között jár, összeráncolom a szemöldököm. Iszonyatos harag önt el, mert Rickynek most nem ilyen állapotban kellene itt lennie, de ahogy látom, ez a nő azt is elintézte, hogy egy rohadt jó koncert euforikus érzését elnyomja ez a méreg, ami köztük ütötte fel a fejét már jóideje és láthatóan még most is kitart. - Hallottad... – szólalok meghatározottan, majd mutatok hátra a vállam felett és lépek el az ajtóból, hogy szabad legyen az útja kifelé. – Illetéktelenek amúgy sem léphetnek be a backstage-be – jegyzem meg, aztán akaratlanul is végig mérem a nőt tetőtől-talpig, az arcomra pedig egyfajta szánalom ülhet ki. Nem a kinézete miatt, ugyanis az teljesen a helyén van. Sokkal inkább a viselkedése miatt... Ahogy aztán kimegy, még az utolsó pillanatban utána lépek a folyosóra. – És tégy meg egy szívességet, Odeya... Kopj le, mert Ricky már rég túllépett rajtad. Kár a fáradozásért – mondom komoly arccal, aztán ha nem akar semmit mondani, vissza is lépek a terembe és becsukom magam mögött az ajtót és neki is dőlök annak. Dehogy lépett túl... Az a baj, hogy szerintem ezzel Odeya is tisztában van, de hátha egy fokkal távolabb löktem tőle, ha már megjelentem itt, legyen is értelme. - Ez a nő komolyan mondom, hogy nem ismer határt... – mondom, aztán csendben is maradok és tekintetem Rickyre vezetem. Totálisan ki van készülve. Ha most bezárnánk egy dühöngőbe, szerintem mindent szétzúzna maga körül, annyira ideges és ezt érezni lehet a szobában, szinte tapintható a feszültség... A légvétele is hallhatóan nem egyenletes, úgyhogy kis ideig jobbnak látom inkább meg sem szólalni. Csak ellököm magam a faltól és elindulok felé, hogy aztán mellé érve megálljak és a táskámból előhúzva felé nyújtsam a cigisdobozt. - Füves cigivel nem tudok szolgálni, de legalább valami – mondom halkan. Na, nem mintha nála nem lenne, gondolom, hogy van, és az is benne van a pakliban, hogy most azonnal ki is zavar innen, mert nem éppen úgy váltunk el a legutóbbi személyes találkozásunk alkalmával, mint akik jóban vannak egymással. Tulajdonképp szerintem haragszik is rám egy kicsit, amiért leléptem tőle és habár legalább most Odeyát sikerült innen kitessékelni, nem akarom egyedül hagyni. Ilyen állapotban. - Kemény fából faragtak téged, hogy ilyen jól tartod magad, Ricky Simmons – bököm oldalba, hátha egy kicsit javítok a kedvén, bár szerintem ez ide bőven kevés lesz. – Egész büszke vagyok rád – küldök felé egy bíztató mosolyt és ki is veszek én is egy szál cigit a dobozból, hogy aztán meggyújthassam azt és szippantsak is belőle egy mélyet a nagy ijedtségre. Próbálok lazán viselkedni, ami egyelőre megy is, de csak remélni merem, hogy nem fog szóba kerülni az, ami kettőnk között történt aznap este, mert onnantól azt hiszem, nehezebben menne ez az egész. Márpedig most kell neki valaki, aki kihozza ebből a kis gödörből, ami hirtelen elé került és én talán alkalmas vagyok erre. Talán. Határozottan már semmit sem merek kijelenteni a jelenlétében.
If you are a giver and you have a big heart, to be truly happy in life, you must learn when to let go. Naturally, you're going to care when you shouldn't, you're going to stay longer than you should, and you're going to give when you have nothing. Know when to stop and let things be.
Their story: different pasts and different pain.
same heart, same love. perfect for each other.
★ lakhely ★ :
Brooklyn
★ :
★ idézet ★ :
Dance is the hidden
language of the soul.
★ foglalkozás ★ :
bartender (Hotel Artemis)
★ play by ★ :
Ester Exposito
★ hozzászólások száma ★ :
143
★ :
Melody & Ricky || bullet in a gun...
Kedd Júl. 09 2024, 21:19
breathe...
A ráadás dalok és a marékra való stábunk tagjainak megjelenése se csitítja a közönség soraiban lévők hangos üdvrivalgását. Néha-néha, mintha valaki épp halni készülne, fennhangon üvölti a nevünket, mely akár egy segélykiáltás is lehetne, hátha visszakúszunk még a színre néhány perc erejéig... az időnk viszont lejárt. Ha szeretnék vagy szeretnénk sincs tovább, a mai napba ennyi fért: bő hetven perc a legnagyobbakat megelőzve… majd legközelebb, csak győzzék kivárni. És győzzük kivárni mi magunk is. - Ne bambulj kifelé annyit. Jön a következő, már meg is feledkeznek rólunk, hidd el – paskolom meg Benji hátát, és magára hagyom, hogy mihamarabb ülő helyzetben tudhassam magam. - Hé?! Ne felejtsd el, egykor a Brisardban! – Mutat felém, és nyomában Peterrel, mielőtt még kettőt pislognék, eltűnnek az első ajtón, hogy az otthagyott holmijukat összeszedjék. - Ezek nem viccelnek… - Drake a folyóson hátrafelé menet csatlakozik hozzám. – De ha így haladunk, esélyünk nem lesz többet a Brisardban zenélni. Csórikáim ki fognak készülni. - Szerintem túl fogják élni – vágom rá, miközben a telefonomat átveszem a lánykától, aki a személyes holminkért felelt. Pénztárca, okmányok… lakáskulcs, mert az sem árt, bár nincs garancia arra, hogy ma otthon fogok aludni. - Hé, Rick? - Hm? - Kurva jó voltál ma is! – Nyújtja felém pacsira a kezét, amibe belekapaszkodok és közelebb húzom magamhoz, hogy „koccanjunk”. - Hát még te… - Aztán nem ellógni valami nőcskével! Mint mindig… – meg se várja a választ, sarkon fordul. Nekik beletelik egy kis időbe, míg összekapkodják a cuccaikat, ellenben nekem csak egy táskára való ruhával és néhány kütyüvel kell foglalatoskodnom. - Ma nincs nőcske… - Beteg vagy? Rocker életed velejárója nem? - Nem valótlan amiről beszél, de egy gyors legyintéssel letudom... ... vigyorom viszont azzal a lendülettel eltűnik a képemről, hogy a szoba túloldalán megpillantom a rémálmaim vörös ördögét. Szemeim elkerekedve, meredten futják végig az ismerős alakot: egyszerű fekete farmer van rajta, egy elnyűtt, de a hely szelleméhez tökéletesen passzoló szakadt póló és tornacipő. Most legalább nem holmi sokat sejtető ruházmánnyal próbálja borzolni a kedélyeket. - Szia… - hangja halk, egészen óvatos, arca izgatottnak tűnik, talán kicsit zavartnak is. Mint aki meglepődött azon, hogy „ide lett”. Nem viszonzom a köszönést, egyelőre abban se vagyok biztos, hogy megtalálnám a hangomat, csak kihúzom magam és nagyot nyelve lépkedek tovább a hűtőhöz. Abban víz, és egyéb szükséges „életben tartó”. Mondjuk jöhetne lassan valami olyan is, amivel gyorsabban véget vethetek a kínjaimnak. Olyan ez a nő, mint egy betegség… egy ragályos kór. - Gratulálni szeretnék… nagyon nagy szó, hogy eddig eljutottatok, és… Ricky, igazából én… beszélni szeretnék veled – próbálja felvenni velem a szemkontaktust, miközben tesz egy-két tétova lépést felém. Előveszek egy üveg vizet, s csak a szemem sarkából pillantok felé. Nem mond semmit, csak áll és a bőrét kapirgálja a körme mellett. Valószínűleg látja rajtam a mérlegelést, a tanácstalanságot… Az is vagyok. Tanácstalan, ám valójában üvölteni tudnék már csak a múltkori eset puszta emléke, és a bennem növekvő feszültség miatt is, ami kisebb csatát vív a koncert nyújtotta eufóriával. Furcsa módon fojtogató és frusztráló érzés együtt a kettő. Mondhatnám, hogy jól van, van még egy esélye, mondja el, amit akar… de nem vagyok rá képes. Ismerem őt és ismerem a múltunkat. Máig kísért az, ahogy vége lett, ahogy otthagyott… és jól emlékszek a múltkori felbukkanására is. Sarokba szorított. És most sincs menekülő út, ahogy ügyesen az ajtó felé mozdult. - Jól vagy? - Voltam… - lecsavarom az üveg kupakját és iszok egy kortyot nem csak a torkom hűsítésének és benedvesítésének reményében, de már maga a mozdulat is egyfajta pótcselekvéssé válik. Csak ne kelljen rá néznem. - A múltkoriak miatt jöttem. Bocsánatot akarok kérni, tudod… nem gondoltam, hogy ekkora galibát okozok. - Engem pedig nem lep meg, hogy „nem gondoltál” rá. Valahogy az elmúlt néhány évben nem sűrűn jutottál el addig, hogy gondolkozz. - Nem veszekedni jöttem… - Csak tényt közöltem… Odeya, őszinte leszek. A legkevésbé hozzád van most kedvem. A múltkori után… - … bocsánatot szeretnék kérni! Önzőség volt tőlem, amit akkor mondtam. Vagy, hogy felkerestelek. - Most pedig megint megtetted… - forgatom a szemeimet, hangom valamelyest halkabb és elnézőbb, mint eddig volt. - Hallottam, hogy nem alakultak túl jól a dolgok, miután… elküldtél. - Mégis kitől? - Connor… ő… - Connor…?! – Emelem meg a hangom. A fülem dobolni és sípolni kezd, ereimben pedig zúgni a vér… a korábbi kimerültségnek mintha nyoma veszne és a koncert utáni adrenalin most egészen más módon áramlik szét az ereimben. Üvölteni tudnék… - Ő mesélte, hogy nem voltál túl jó állapotban, és … - remeg meg a hangja - … mintha nem lettél volna teljesen magadnál, amikor összefutottak veled – elvigyorodok; az ujjaim rászorítanak a műanyag palackra, amiből a víz kirobban, és jókora lendülettel a mellettem lévő falhoz vágom. Odeya meglepetten rezzen össze, mikor a lábai előtt földet ér. - Miféle nevetséges játékot űztök ti velem? - Dörrenek. Még magam is meglepődök a hanghordozástól. - És azt is elmesélte, hogy miattuk? Hogy miatta és a haverjai miatt "nem voltam túl jó állapotban"? Remélem meséltek még egy-két szép dolgot például arról, hogy három bordám bánta a találkozást?... vagy arról, hogy mennyire élvezték, hogy ide-oda lökdöshettek és rugdoshattak? Add át nekik az üdvözletemet, ha legközelebb koccantok! De tudod mi történt aznap éjjel? – Indulok el felé. - Miután te megjelentél? Ezen kívül? Vagy azon túl, hogy ittunk… - mutatok rá majd magamra. Ezúton az én hangom válik bizonytalanná és remegőssé – … miután ittunk, és megzsaroltál?! - Teszem fel a találós kérdést egészen groteszkké váló vigyorral. Arca elnyúlik, majd kétségbeesetté válik. Ajkai megremegnek, mintha kezdené belátni, hogy a tetteinek miféle következményei lettek. Vagy lehettek volna. - Elveszítettem a kapcsolatot a jelennel, önmagammal! Nem érdekeltek azok akik itt vannak mellettem, akiknek kellek, akik szeretnek, csak azt akartam, hogy legyen végre vége! Hogy ne kelljen ezt a szart tovább csinálnom, mert beleőrülök! Ember életeket teszel tönkre, Odeya! Zaklatsz, követelsz és mindig, újra meg újra előkerülsz a nagy boci szemeiddel, hogy bocsássak meg és még szeretsz! Ez nem szeretet! Te beteg vagy, Odeya! - Zihálom, a kezem lendül, majd a levegőben ökölbe zárom és visszaeresztem magam mellé. – … meg akartam futamodni. A te arcod volt ott mindenhol...és... - szemöldökömet ráncolva keresem meg a tekintetét. - Miért vagy itt, hm?! Miért olyan nehéz feladni? - Kérlek, vegyél levegőt… - suttogja, de süket fülekre talál. - Egyszer már kiadtad az utamat. Hoztál egy döntést… tudtad, hogy mit kockáztatsz, hogy megfoglak érte gyűlölni. Hiszen te magad mondtad, ez volt a cél. Hát elérted, gratulálok! Gyűlöllek! Tiszta szívemből! Tönkretettél… egy életre megnyomorítottál, mint embert és mint férfit! Én pedig nem fogok Stockholm-szindrómás őrültté válni a kedvedért… - Ricky… - próbálkozik, s közelebb lép, mire én hátrébb, hogy a korábbi távolság fennmaradjon. Egy lábtartóban kis híján hanyatt vágom magam, és bár megtudok állni két lábon, mégis érzem a karomon a vékony ujjakat, mintha próbálna megtartani. Ő. - Ne! – Rántom el a kezemet. - Ne nyúlj hozzám…! Csak… menj el! - Érzem, ahogy egyre nehezebb a levegővétel, hogy az idegesség, a harag, a gyűlölet, mint egy vaskos kötélből font hurok, szorítani kezdi a torkomat… röhejes, nem? Egy alig ötven kilós nő vált a gyenge pontommá, az achilles sarkammá. Tök mindegy, hogy mit csinál, hogy csak van, áll és levegőt vesz, én megsemmisülök. - Tűnj már el!